УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/8719/16-ц Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П. 
Категорія 21   Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                         Трояновської Г.С., 
                        Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Лісової Т.С.
з участю сторін 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 30 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П.
у цивільній справі №296/8719/16-ц за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, - 
в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив визнати недійсним договір дарування 34/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_2 з моменту його підписання та скасувати державну реєстрацію договору. В обґрунтування поданого позову зазначав, що 05.03.2016р. під впливом помилки він підписав вказаний договір дарування. При укладенні договору із-за юридичної необізнаності він вважав, що укладає спадковий договір і право власності на належне йому житло перейде до відповідача після його смерті. Іншого житла він не має, а тому фактичного наміру передати своє помешкання за життя не бажав. Посилаючись на те, що часто хворіє, бажав розпорядитись належним йому нерухомим майном за життя, тобто укласти спадковий договір та мати впевненість, що після смерті 34/100 житлового будинку успадкує його донька – відповідач у справі. Вже після укладення договору та отримання його копії юрист пояснив, що частину житлового будинку вже подаровано ОСОБА_2 . На пропозицію розірвати даний договір та укласти спадковий договір відповідачка відмовилась. На даний час позивач проживає у спірній частині житлового будинку. Відповідачка має інше житло. Посилаючись на те, що при укладенні договору дарування помилився щодо його правових наслідків, що мають істотне значення, просив суд позовні вимоги задовольнити. 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 30 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема вказує, що суд першої інстанції не врахував неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість спадкового договору. Вказує, що неправильно сприйняв фактичні обставини правочину в силу свого віку, інвалідності, незадовільного стану здоров`я. Вважає, що фактичної передачі подарованого майна не було і не могло бути, оскільки це єдине його житло, а у відповідачки є власна квартира. Апелянт сам продовжує проживати в своїй квартирі, сам її утримує. Тобто, реальне настання наслідків договору дарування жилої квартири не відбулося, що ще раз підтверджує відсутність у нього наміру відчужувати своє єдине житло. Крім того, на думку апелянта, суд не дав належної оцінки його показам, показам свідка ОСОБА_3 та іншим матеріалам справи. 
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою позивача ОСОБА_1 (а.с.39-40). 
Між сторонами 05.03.2016р. було укладено договір дарування частини житлового будинку (далі - договір)(а.с.4-5). 
Згідно п.1.1. договору від 05.03.2016р. ОСОБА_1 безоплатно передав у власність (подарував) 34/100 ід. частин будинку, а ОСОБА_2 прийняла у власність 34/100 ід. частин будинку АДРЕСА_1 . 
Як визначено в абзаці 2 пункту 4.1. договору, в присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованій документи на право власності. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу частини житлового будинку обдарованій, а також домовились не складати окремого письмового акту прийому-передачі частини житлового будинку. 
Особистими підписами в договорі сторони підвередили, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки. 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Як визначено приписами ч.ч.1,2 ст.717 ЦПК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначав, що при укладенні договору дарування він помилявся щодо правових наслідків правочину, при цьому, не ознайомився зі змістом документа перед тим, як його підписати. 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Пленуму Верховного Суду України п.19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав, зокрема, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
В даному випадку судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину тяжких захворювань, які б давали підстави для сумніву в дійсній волі позивача, у останнього не було. Інших доказів, які б свідчили про те, що дарувальник не в повній мірі усвідомлював значення своїх дій, не надано. 
Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_3 вказував, що зі слів позивача йому відомо про те, що позивач не розумів правових насідків укладення договору дарування, оскільки думав, що частина нерухомого майна перейде у власть доньки після його смерті. Про обставини справи свідку відомо зі слів позивача. 
Свідок ОСОБА_4 пояснила, що до підписання договору дарування не раз була присутня при розмовах, які велись між сторонами, щодо форми його укладення. Вказала, що позивач сам пропонував подарувати своїй доньці ОСОБА_2 частину житлового будинку. Зазначила, що при укладенні спірного договору дарування, волевиявлення позивача було спрямоване саме на укладення договору дарування за умови, що він буде в подальшому проживати в будинку. Зазначила, що очевидцем подій при укладенні оспорюваного договору дарування свідок не була.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд першої інстанції, на підставі оцінки наданих сторонами доказів правильно вважав, що позивач не надав належних доказів на підтвердження помилки з його боку щодо природи оспорюваного договору. 
Позивачем та його представником не доведено, що відповідач змушує його виселитися зі спірної частини будинку.
Натомість суд врахував заяву відповідача від 09.03.2016р., відповідно до якої остання надала свою згоду та гарантувала по-життєве проживання ОСОБА_1 у подарованій ним частині житлового будинку та зобов`язалась не вчиняти жодний дії по розпорядженню нерухомістю (а.с.89). 
В своїх поясненнях ОСОБА_1 вказував на те, що він проживає в частині житлового будинку АДРЕСА_1 , та іншого житла немає. 
Під час апеляційного розгляду справи позивач пояснив, що не може зареєструвати у спірному житлі свою нову дружину.
Разом з тим, зі змісту оспорюваного договору (п.6.2) вбачається, що сторони підтвердили наступне:
- вони не визнанні недієздатними та не обмежені у дієздатності;
- укладення договору відповідає їх інтересам;
- волевиявлення є вільним і усвідомленим; 
- умови договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін;
- договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені ним;
- в тексті договору зафіксовані всі істотні умови стосовно дарування частини житлового будинку. 
Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. 
Те, що позивач не прочитав зміст договору перед підписанням, хоча мав таку можливість, й не слухав роз`яснення нотаріуса з приводу предмету договору, що укладався, не може бути підставою для задоволення позову із заявлених підстав. 
Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявив себе безграмотним чи неписьменним, він власноруч зазначив своє прізвище, ініціали та поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору йому  повністю зрозумілий.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування  частини житлового будинку від 05.03.2016 року недійсним, з підстав викладених у позовній заяві, а саме ч.1 ст.229 ЦК України. 
Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. 
Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 30 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. 

Головуючий:                         Судді:

Повний текст постанови складений 12.08.2021 року.