ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6342/20  Номер провадження 22-ц/814/1501/21	Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М., 
судді: Лобов О.А., Дорош А.І.,
секретар: Коротун І.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення  Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 квітня 2021 року у  справі за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцькоїх міської ради Полтавської області про визнання незаконним та скасування розпорядження орану приватизації про передачу житла у  власність, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житло,- 
                        В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцькоїх міської ради Полтавської області про визнання незаконним та скасування розпорядження орану приватизації про передачу житла у  власність, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житло.
Зазначав, що його бабуся ОСОБА_2 на підставі розпорядження №16314/1 від 29.05.1998 року Комунального підприємства «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради набула у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач вважає, що приватизація квартири відбулася з порушенням його прав. Так, ОСОБА_2 отримала 05.01.1983 року ордер № 1935 на вселення у квартиру АДРЕСА_2 , на склад сім`ї: ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_4 та діти ОСОБА_5 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів Полтавської області № 948 від 01.09.1983 року вулицю Пушкіна було перейменовано на вул. 29 Вересня.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач. Він з матір`ю ОСОБА_7 (до шлюбу – ОСОБА_6 ) постійно проживав у спірній квартирі.
За заявою матері позивача 08.10.1997 року його було знято з реєстрації у спірній квартирі та зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .
Після того, як ОСОБА_2 приватизувала квартиру, мати позивача разом з сином знову зареєстрували своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 
Зі слів матері у вересні 2020 року позивач дізнався, що місце реєстрації змінювалось для того, щоб бабуся одноособово приватизувала квартиру на своє ім`я. 
Позивач вважає, що його право на приватизацію квартири було порушено. 
Просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради № 16314/1 від 29.05.1998 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням Житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради. 
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання незаконним та скасування розпорядження КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради № 16314/1 від 29.05.1998 року про передачу у приватну власність одноособово ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 та про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житло, виданого Управління Житлово-комунального господарства виконкому кременчуцької міської ради залишено без задоволення. 
       Позивач подав апеляційну скаргу на вказане рішення місцевого суду, в якій просить рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема вказує на те, що місцевим судом не взято до уваги його матір, діючи всупереч інтересам позивача, вчинила дії, внаслідок яких позивач протиправно позбавлений майнових прав – а саме права на безоплатне отримання у власність житла в порядку процедури приватизації. Також вказує на те, що суд дійшов безпідставного висновку про обізнаність позивача про факт приватизації квартири раніше, ніж на це вказував позивач.
Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в доводах якого вважає рішення місцевого суду законними та обґрунтованими, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення та додаткове рішення місцевого суду – без змін. 
Вказує, позивач пропустив строк позовної давності, оскільки 09.12.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Отже, щонайменше з 10.12.2015 року позивач обізнаний про факт приватизації квартири. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Місцевим судом встановлено, що спірна чотирикімнатна квартира АДРЕСА_5 була отримана ОСОБА_2 як працівником Ремонтно-будівельного управління та багатодітною матір`ю у 1983 року, з метою покращення житлових умов сім`ї.
Взамін отриманої квартири вона передала в розпорядження Ремонтно-будівельного управління свою двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 . Після отримання спірної квартири, в ній були прописані усі члени родини у кількості 5 чоловік: бабуся позивача ОСОБА_2 , її чоловік (дід позивача) ОСОБА_4 та діти ОСОБА_5 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_8 народився ОСОБА_1 , який також був зареєстрований у спірній квартирі та проживав.
Заява на приватизацію квартири від ОСОБА_2 була подана до органу приватизації 28.05.1998 року одноособово (а.с. 128). Усі члени її родини до цього знялися з реєстрації у спірній квартирі, зокрема ОСОБА_3 разом з малолітнім сином ОСОБА_9 знялася з реєстрації 08.10.1997 року. 19.12.1997 року вони були зареєстровані у кв. АДРЕСА_7 .
У довідці про склад сім`ї від 28.05.1998 року за № 338 (а.с. 129-130) ОСОБА_2 визначена квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .
Отже, зняття з реєстрації позивача відбулося за 7 місяців до приватизації квартири.
03.06.1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_10 знову зареєструвалися у кв. АДРЕСА_1 
Залишаючи позов без задоволення, місцевий суд виходив з того, що доказів того, що позивач з матір`ю не зважаючи на те, що були прописані за іншою адресою, залишались проживати у спірній квартирі на момент приватизації, суду не надано, а отже з огляду на положення ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», їх права на приватизацію не порушено.
Крім того, місцевим судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки не надано доказів того, що позивач дізнався про зняття з місця реєстрації та приватизацію одноособово бабусею спірної квартири у вересні 2020 року, суду не надано.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду»  передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Згідно з частиною першою статті 2 та статті 3 зазначеного Закону до об`єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. 
Відповідно до частини першої статті 5 зазначеного Закону України, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.
Як визначено частиною другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). 
Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.
Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання  у об`єкті приватизації.
Право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке приміщення постійним місцем проживання особи.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду 01 березня 2021 року у справі № 463/5150/15-ц провадження № 61-43297св18.
Як встановлено місцевим судом та не заперечувалось сторонами, позивач з 19.12.1997 по 03.06.1998 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_7 .
Установивши вказані обставини, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів того, що на час приватизації спірної квартири позивач разом з матір`ю в ній постійно не проживав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що права позивача на приватизацію квартири не порушені.
Доводи апеляційної скарги про дії матері позивача всупереч його інтересам, внаслідок чого він був позбавлений майнових прав жодними належними та допустимими доказами не доведено, не знайшли свого підтвердження і у ході розгляді справи.
Доводи про те, що позивач дізнався про порушення його права у вересні 2020 року також спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами, а саме наявністю судових рішень ухвалених у 2017, 2019 роках у справах щодо оспорення права власності на спірну квартиру, стороною в яких також є і позивач ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позову. Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -
                               
П О С ТА Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   – залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 квітня 2021 року– залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                                 В.М. Триголов        

       Судді        :                                                          А.І. Дорош

                                                                               О.А. Лобов