ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6388/21 Справа № 177/301/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 177/301/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпрянка»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрянка" на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2021 року, яке ухвалено суддею Строговою Г.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020  року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрянка» (надалі – ТОВ «Дніпрянка») про визнання додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки недійсною, повернення земельної ділянки.
Позовну заяву мотивовано тим, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, розміром  4,0411 га, яка знаходиться на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 1221884000:03:004:0023.  
14 квітня 2008 року між сторонами у справі укладено договір оренди, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала ТОВ «Дніпрянка» у строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку строком на 10 років, тобто до 10 квітня 2018 року.  
Однак,  відповідач, після спливу строку договору оренди, земельну ділянку не повернув позивачці та продовжив утримувати її без достатніх та не правових підстав. 
В серпні 2017  року позивачка, на прохання посадових осіб ТОВ «Дніпрянка», передала останнім оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку для розгляду питання щодо укладення нового договору оренди. 
14.09.2017 року позивачка звернулася до відповідача з метою   повернення правовстановлюючого документу та в цей же день отримала від відповідача   додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 10.08.2017 року, відповідно до якої сторони нібито досягли згоди про пролонгацію зазначеного договору оренди земельної ділянки ще на 10 років.  
01.09.2017 року державним  реєстратором внесені відомості про укладення цієї угоди до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.  
У зв`язку з  тим, що позивачка вказаної додаткової угоди не підписувала, вона звернулася до органів поліції із заявою про вчинене кримінальне правопорушення щодо підроблення її підпису у вказаній додатковій угоді.   
Позивачка стверджує, що, як на час укладення та реєстрації спірної угоди, так і на даний час, було відсутнє її волевиявлення на   укладення угоди, а тому відповідач неправомірно користується земельною ділянкою, на підставі чого просила суд: визнати недійсним додаткову угоду від 10 серпня 2017 року про поновлення договору оренди земельної ділянки  від 14.04.2008 року, укладену між нею та ТОВ «Дніпрянка» та зареєстровану 01 вересня 207 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №22216678, та зобов`язати ТОВ «Дніпрянка» повернути їй земельну ділянку площею 4,0411 га, кадастровий номер 1221884000:03:004:0023, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області за актом приймання-передачі земельної ділянки на умовах визначених договором, в місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили. 
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою, площею 4.0411 га, кадастровий номер 1221884000:03:004:0023 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, шляхом повернення її з незаконного володіння ТОВ «Дніпрянка». 
Стягнуто з ТОВ «Дніпрянка»  на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 грн. 80 копійок.
В решті позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Дніпрянка» просить рішення суду скасувати та стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги, посилаючись на вихід суду першої інстанції за межі заявлених позовних вимог та порушення судом принципу пропорційності, який забороняє формалізм та зобов`язує суд не допускати декларативного підходу в оцінці доказів. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою ОСОБА_1 було заявлено позовні вимоги про визнання недійсною додаткової угоди та зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку за Актом-передачею, тобто в даному випадку вимога про повернення земельної ділянки була похідною від вимоги про визнання договору недійсним, у зв`язку з чим суд навіть пропонував позивачці уточнити позовні вимоги, однак остання цього не зробила, а суд безпідставно, самостійно змінив предмет та підстави позову. 
Також, відповідач зазначає, що судом порушено вимоги ч. 4 ст. 265 ЦПК України та не зазначено мотивів, з яких не взяті до уваги свідчення свідка ОСОБА_2 , а лише здійснено формальне посилання на ч. 2 ст. 78 ЦПК України. При цьому, свідок ОСОБА_2 пояснила, що примірники Додаткової угоди були передані для підписання ОСОБА_1 , за її проханням, через її онука, з яким вона проживає за однією адресою. Тобто, остання вчинила дії, які свідчать про бажання укласти Додаткову угоду, отримувала чотири роки після укладення цієї угоди орендну плату у збільшеному розмірі, а згодом пред`явила позов про визнання додаткової угоди недійсною, що суперечить її попередній поведінці та такі дії є недобросовісними. Висновок судового експерта від 12.01.2018 №29/1.1./52 не є належним доказом у справі, оскільки у ньому не зазначено, що він складений для подання до суду та на дослідження були надані вільні зразки, які не відповідають вимогам, які застосовуються до вільних зразків при призначенні експертизи (вільні зразки надані в кількості 5 штук, з яких 2 аркуші не відповідають досліджуваному документу, не є близькими за часом виконання).
Крім того, вказує й на те, що ОСОБА_1 наданням довіреності в письмовому вигляді, надала згоду на укладення Додаткової угоди, а, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2008 року у справі №338/180/17, не можна вважати неукладеним договір після його повного або частково виконання сторонами.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ТОВ «Дніпрянка» - Ковальчука В.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП №099292, виданого на підставі розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації від 30.09.2003 року №872-р,  належить земельна ділянка, площею 4,0411 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1221884000:03:004:0023 (а.с. 16). 
14.04.2008 року між ОСОБА_1 , як орендодавцем, та ТОВ «Дніпрянка», як орендарем, укладений договір оренди земельної ділянки,  згідно умов якого орендодавець передала орендарю, а орендар прийняв в строкове платне володіння та користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,0411 га, кадастровий номер 1221884000:03:004:0023, розташовану на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. Договір укладено строком на десять років (а.с. 17). Зазначений договір зареєстрований у виконавчому комітеті Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області 10.07.2008 року за № 5738 та у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «ЦДЗК», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 21 серпня 2008 року за №040812100396. 
Згідно п. 5 Договору оренди, строк дії договору  складає 10 років, тобто до 10 квітня 2018 року.   
На виконання вказаного договору, позивачка 14 квітня 2008 року передала відповідачу земельну ділянку, згідно Акту №1 про передачу та прийом земельної ділянки  №0023 (а.с.20).  
14.09.2017 року позивачка звернулася до керівника ТОВ «Дніпрянка» із заявою про повернення їй оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.06.2004 року серії ДП №099292  (а.с. 25) та стверджує, що в цей же день дізналася про існування додаткової угоди від 10.08.2017 року про поновлення договору оренди земельної ділянки. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна  щодо об`єкту нерухомості   від 28.11.2019 року №190611429 (а.с. 24) ОСОБА_1 передала ТОВ «Дніпрянка» в строкове платне володіння та користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,0411 га, кадастровий номер 1221884000:03:004:0023, розташовану на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.  Строк дії договору до 10.08.2027 року з правом пролонгації.
01 вересня 2017 року державний реєстратором  Комунального підприємства «Парковка та реклама» внесені  відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про укладення вказаної угоди 
ОСОБА_1 звернулася із відповідною заявою до правоохоронних органів та просила розпочати досудове розслідування відносно посадових осіб ТОВ «Дніпрянка» щодо дій, які мають ознаки злочинів, передбачених відповідними нормами кримінального закону (а.с. 28-29).
На підставі її заяви Криворізьким відділом поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 30.11.2017 року розпочате кримінальне провадження, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12017040230002152 (а.с. 31). 
В рамках даного кримінального провадження було призначено судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку від 12.01.2018 №29/1.1./52 якої встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в графі «Орендодавець» на першій сторінці додаткової угоди про поновлення оренди земельної ділянки від 10 серпня 2017 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншої особою з наслідуванням автентичним підписам ОСОБА_1    (а.с. 32-40).
Постановою слідчого від 25.06.2018 року кримінальне провадження №12017040230002152 закрите у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення на підставі ст. 284 ч.1 п.2 КК України  (а.с. 108-109). 
Встановивши, що спірна додаткова угода позивачкою не підписувалась, тобто вона не є укладеною, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову в частині визнання додаткової угоди недійсної, однак, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі  № 487/10132/14-ц (пункт 97), дійшов висновку, що ефективним способом захисту права, яке позивачка, як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки, у зв`язку з чим усунув перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою, площею 4.0411 га, кадастровий номер 1221884000:03:004:0023 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, шляхом повернення її з незаконного володіння ТОВ «Дніпрянка». 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції. 
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229 - 233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_1 , Криворізьким відділом поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 30.11.2017 року розпочате кримінальне провадження, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12017040230002152 (а.с. 31). 
В рамках даного кримінального провадження було призначено судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку від 12.01.2018 №29/1.1./52 якої встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в графі «Орендодавець» на першій сторінці додаткової угоди про поновлення оренди земельної ділянки від 10 серпня 2017 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншої особою з наслідуванням автентичним підписам ОСОБА_1    (а.с. 32-40).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі.
За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
На підтвердження вказаних обставин щодо неукладення спірного договору належним доказом є висновок експерта, згідно з яким підписи від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди землі, виконано не самою ОСОБА_1 , а іншою особою.
Доводи апеляційної скарги про те, що Висновок судового експерта від 12.01.2018 №29/1.1./52 не є належним доказом у справі, оскільки у ньому не зазначено, що він складений для подання до суду та на дослідження були надані вільні зразки, які не відповідають вимогам, які застосовуються до вільних зразків при призначені експертизи (вільні зразки надані в кількості 5 штук, з яких 2 аркуші не відповідають досліджуваному документу, не є близькими за часом виконання), колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.
Так, стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Суд першої інсанції забезпечив учасникам справи рівні можливості щодо надання доказів на підтвердженя своїх доводів.
Позивачкою ОСОБА_1 надано суду Висновок судової-почеркознавчої експертизи від 12.01.2018 №29/1.1./52, проведеної у рамках кримінального провадження №12017040230002152, а відповідач ТОВ «Дніпрянка», вважаючи цей Висновок неналежним доказом, не скористався своїм правом на заявлення клопотання щодо проведення повторної або ж додаткової експертизи, у порядку ст. 113 ЦПК України.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що судом порушено вимоги ч. 4 ст. 265 ЦПК України та не зазначено мотивів, з яких не взяті до уваги свідчення свідка ОСОБА_2 , яка пояснила, що примірники Додаткової угоди були передані для підписання ОСОБА_1 , за її проханням, через її онука, з яким вона проживає за однією адресою, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тобто належність підпису певній особі має підтверджуватися висновком фахівця, а не поясненнями свідка. Крім того, показання свідка – це повідомлення про відомі йому обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК України), тоді як ОСОБА_2 не повідомила суду про обставини підписання спірної Додаткової угоди, а лише пояснила, що передавала документи для підписання позивачкою через її онука, що свідчить про те, що остання не володіє інформацією про особу, яка особисто підписала Додаткову угоди про поновлення оренди земельної ділянки від 10 серпня 2017 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка вчинила дії, які свідчать про бажання укласти Додаткову угоду, отримувала чотири роки після укладення цієї угоди орендну плату у збільшеному розмірі, а згодом пред`явила позов про визнання додаткової угоди недійсною, що суперечить її попередній поведінці та такі дії є недобросовісними, не спростовують того факту, що остання Додаткову угоду не підписувала. 
Доводи апеляційної скарги про те, що, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2008 року у справі №338/180/17, не можна вважати неукладеним договір після його повного або частково виконання сторонами, колегією суддів відхиляються, оскільки така правова позиція була висловлена у справі щодо інших цивільних правовідносин та за інших фактичних обставин справи.
Крім того, необхідно зазначити, що у праві України зазначена доктрина схвалення договору проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення, про що зазначено в постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі  №3-59гс14.
Відповідно до ч.2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.
Між тим, статтею 17 Закону України «Про оренду землі», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом, статтею 125 ЗК України передбачено, що  право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Зазначені норми виключають можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований.
Отже, враховуючи конкретні встановлені судом обставини справи, що розглядається, колегія суддів не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.
Саме про таке застосування зазначених вище норм права йде мова в правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 наданням довіреності в письмовому вигляді надала згоду на укладення Додаткової угоди, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідачем ТОВ «Дніпрянка» не надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, доказів щодо уповноваження нею будь-якої особи на укладення Додаткової угоди від 10.08.2017 року до Договору оренди земельної ділянки від 14.04.2008 року, а із тексту самої Додаткової угоди не вбачається, що вона вчинена від імені ОСОБА_1 представником (а.с. 35).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Таким чином, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що, оскільки Додаткова угода від 10.08.2017 року до Договору оренди земельної ділянки від 14.04.2008 року є неукладеною, право позивачки на користування своєю земельною ділянкою підлягає захисту, шляхом її повернення із незаконного володіння відповідача.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою ОСОБА_1 було заявлено позовні вимоги про визнання недійсною додаткової угоди та зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку за Актом-передачею, тобто в даному випадку вимога про повернення земельної ділянки була похідною від вимоги про визнання договору недійсним, а суд безпідставно самостійно змінив предмет та підстави позову, колегією суддів відхиляються, з огляду на вищевикладене. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрянка" - залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Повне судове рішення складено 21 вересня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: