П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/452/21	
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
представника апелянта - Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – Клочко Н.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання виконати наказ про виплату винагороди, -
В С Т А Н О В И В:
           10.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті в повному обсязі винагороди старшому державному виконавцю Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ткачову А.В., відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», та п. 2 Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця;
- зобов`язати відповідача виконати наказ № 2823 від 19.06.2020 року про виплату винагороди ОСОБА_1 по виконавчому провадженню № 56583151 в розмірі 74543,82 грн. з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ним забезпечено виконання виконавчого провадження № 56583151 з примусового виконання наказу №916/2010/16 від 08.12.2017 року, виданого господарським судом Одеської області про стягнення з ПАТ «Одесавинпром» на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області боргу у розмірі 3727191,14 грн. У зв`язку з цим 19.06.2020 року відповідачем виданий наказ № 2823 про виплату винагороди ОСОБА_1 в розмірі 74543,82 грн. Проте винагорода не була виплачена, а на заяву позивача про виплату зазначеної винагороди, йому було відмовлено у такій виплаті листом від 02.02.2021 року №1043/05.1-11.
          Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, в повному обсязі задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнана протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що полягає у невиплаті в повному обсязі винагороди старшому державному виконавцю Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ткачову Андрію Віталійовичу, відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», та п.2 Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця.
Зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконати наказ № 2823 від 19.06.2020 про виплату винагороди ОСОБА_1 по виконавчому провадженню № 56583151 в розмірі 74  543,82 грн. з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. 
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн. 
          Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеси) подало апеляційну скаргу в якій, постилаючись на  не повне з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи, не відповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні  позовних вимог в повному обсязі.
Так, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції  проігнорував той факт, що в період з квітня по серпень 2020 року  заробітна плата, в тому числі і винагорода державному виконавцеві, нараховувалась та виплачувалась  у розмірі, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, що відповідало вимогам ч. 1 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яка втратила чинність тільки 28.08.2020 року у зв`язку із визнанням цієї норми неконституційною відповідно до рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року у справі №1/14/2020, яке не має зворотної дії у часі. За таких обставин, апелянт вважає, що у червні 2020 року правомірно не була виплачена позивачу винагорода, встановлена наказом апелянта №2823 від 19.06.2020 року.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи ідентичні тим, що викладені в позовній заяві та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що на примусовому виконанні у старшого державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження в № 56583151, яке відкрито на підставі наказу господарського суду Одеської області від 08.12.2017 року № 916/2010/16 про стягнення з ПАТ «Одесавинпром» на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області боргу у розмірі 3727191,14 грн. (а.с. 34 - зворот).
27.04.2020 року позивачем, відповідно до п.9 ч.1 ст. 39 , ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 56583151 з примусового виконання наказу господарського суду Одеської області від 08.12.2017 року № 916/2010/16 у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (а.с. 35). 
29.04.2020 року позивач звернувся до апелянта із заявою про виплату винагороди  у розмірі 74543,82 грн., факт звернення за винагородою та розмір винагороди апелянт не спростовує та не оскаржує (а.с. 33).  
19.06.2020 року Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеси) виданий наказ №2823 про виплату винагороди ОСОБА_1 в розмірі 74543,82 грн. (а.с. 31).
25.01.2021 року позивач звернувся до апелянта із заявою, в якій просив виплатити винагороду  відповідно до наказу апелянта №2823 від 19.06.2020 року, оскільки станом на 25.01.2021 року винагорода за вказаним наказом не виплачена (а.с. 30).
Листом від 02.02.2021 року № 1043/05.1-11 апелянт повідомив позивача про те, що згідно з роз`ясненнями щодо окремих норм Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ (Закон №553), частина 1 «Щодо обмеження заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ», та відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», в редакції Закону № 553, у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (з 01.01.2020- 4723 грн.). Також апелянт зазначив, що  нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежувалась максимальним розміром 47 230 гривень на місяць незалежно від того, з якого фонду бюджету (загального чи спеціального) здійснювалась виплата заробітної плати працівникам установи. У зв`язку із встановленими обмеженнями в усіх нарахуваннях, наказ на виплату винагороди у сумі 74543,82грн. не нараховувався та не виплачувався (а.с. 50-51).
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, позивач має право на винагороду в сумі 74543,82 грн., яка  визначена наказом відповідача №2823 від 19.06.2020 року, а її невиплата є протиправною бездіяльністю  відповідача, яка порушує конституційні права позивача.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. 
Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Основного Закону, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 21. Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
За приписами  частин 1, 2 та 7 ст. 43 Основного Закону, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Статтею 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання  судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 року №1403-VIII, заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. 
Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Так, на час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок виплати винагород  державним виконавцям та їх розмірі і розмір основної винагороди приватного виконавця, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №643 від 08.09.2016 року (надалі Порядок №643).
За приписами пунктів 2 та 5 Порядку №643, державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання (повне або часткове) виконавчого документа майнового характеру чи фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документу немайнового характеру, за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, має право на виплату винагороди.
Відповідно до п. 16 Порядку №643, погоджена начальником управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі заява про виплату винагороди державному виконавцю та подання про виплату винагороди не пізніше наступного робочого дня після погодження подаються відповідному уповноваженому структурному підрозділу головного територіального управління юстиції. На підставі таких заяви і подання видається наказ, в якому зазначаються особи, яким виплачується винагорода, та її розміри.
Відповідно до п. 17-18 Порядку №643, винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати. Виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.
Враховуючи зазначені норми матеріального права, апеляційний суд зазначає, що винагорода працівникам органів державної виконавчої служби, визначена ст. 13 Закону України «Про органу та осіб, які здійснюють примусове виконання  судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 року №1403-VIII, є складовою заробітної плати, на яку особа має права за виконану ним роботу, зокрема у разі фактичного виконання виконавчого документу. Зазначене право гарантоване та охороняється Основним Законом (ст. 43),  та може бути обмежене лише в умовах воєнного або надзвичайного стану (ст. 64).
Також апеляційний суд зазначає, що Законом України «Про винесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-ІХ(який набрав чинності з 18.04.2020 року), відповідно до якого Закон України «Про державний бюджет України на 2020 рік» був доповнений статтею 29.
Так, за приписами частин 1 та 3 ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-ІХ було установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Встановлене обмеження застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020, у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними)  положення  частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-ІХ.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
          Таким чином, в період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року діяли обмеження у нарахуванні та виплаті оплати праці, за відсутності при цьому факту введення на території України умов воєнного або надзвичайного стану, а тому у вказаний період приписи частин 1 та 3 ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-ІХ, суперечили вимогам ст. 3, 8, 21, 43 Конституції України, які є нормами прямої дії в силу приписів ч. 3 ст. 8 Основного Закону, та мають бути застосовані у спірних правовідносинах. 
За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального прав з посилання на те, що в період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року діяли частин 1 та 3 ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-ІХ, які лише з 28.08.2020 року визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020.
          При цьому апеляційний суд відхиляє і посилання апелянта на неповне з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції в повному обсязі дослідив обставини призначення позивачу винагороди відповідно до наказу апелянта №2823 від 19.06.2020 року, проте як апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків  суду першої інстанції з цього питання. 
          Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апелянт не навів обґрунтування того, у чому саме полягає порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а тому ці доводи апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані.
Матеріалами справи підтверджено та апелянтом не спростовано дотримання процедури подання заяви, її погодження, перевірки виконавчого провадження, складення подання, та надання цих документів до апелянта для видачі наказу від 19.06.2020 р. № 2823 «Про виплату винагороди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 », відповідно до якого вирішено виплатити старшому державному виконавцю Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ткачову А.В. винагороду у розмірі 74543,82 грн. (а.с.  13-14, 15-23, 32-36).
Також, матеріалами справи підтверджений той факт, що станом на 25.01.2021 року апелянт не сплатив позивачу винагороду відповідно до наказу №2823 від 19.06.2020 року,  як і не вирішив питання сплати винагороди відповідно до звернення позивача.
Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо протиправної бездіяльності апелянта підтверджені матеріалами справи та не спростовані доводами  апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 21, 22, 43, 55, 64 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року у справі № 540/452/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 14.07.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.