ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 р. 	Справа № 440/3345/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава, повний текст складено 07.06.21  по справі № 440/3345/21
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі-відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просив:
- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно; 
- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з врахуванням проведеного розрахунку, у сумі 83625,23 грн з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) січень 2008 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця, визначеного відповідно до пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та підстав для проведення індексації, передбачених статтею 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 за № 1282-ХІІ (зі змінами та доповненнями), з урахуванням висновків суду .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з огляду на те, що судом не обрано базовий місяць для обчислення індексу споживчих цін – січень 2008 року, а отже спосіб захисту порушеного права позивача є неефективним і не призведе до реального відновлення прав позивача.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач у відзиву на апеляційну скаргу наводить обставини справи та нормативно-правове обґрунтування, зазначені ним у відзиві на позовну заяву, просить їх урахувати під час апеляційного розгляду справи та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 19.10.2018 капітана ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас Наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ (по особовому складу) від 22.09.2018 за № 427 за підпунктом "к" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 270 від 19.10.2018 /а.с. 14, 15/.
Довідкою Військової частини НОМЕР_1 про складові грошового забезпечення з 2012 по 2018 капітана ОСОБА_1 /а.с. 21, 22/, а також довідкою Військової частини НОМЕР_1 про нарахування індексації /а.с. 45/ підтверджено, що ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по лютий 2018 року індексація грошового забезпечення не нараховувалася та не виплачувалася.
ОСОБА_1 звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із запитом на інформацію від 02.02.2021 /а.с. 16/, в якому просив надати інформацію про розмір нарахованої та виплаченої йому індексації грошового забезпечення за період часу з 01.01.2008 по 19.10.2018, із розбивкою помісячно; розмір посадового окладу за займаними ним посадами в період з 01.01.2008 по 19.10.2018, із розбивкою помісячно; усі отримані ним види грошового забезпечення за останні 24 місяці підряд перед місяцем виключення зі списків особового складу, із розбивкою помісячно. Крім того просив, за умови ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, провести нарахування та виплату такої індексації.
ВЧ НОМЕР_1 , на запит ОСОБА_1 від 02.02.2021, листом від 15.02.2021 № 152 надала довідку про розмір нарахованої та виплаченої індексації, довідку про розмір посадового окладу з 2012 по 2018 /а.с. 18-20/, довідку про складові грошового забезпечення за останні 24 місяці /а.с. 21, 22/.
Крім того, ОСОБА_1 звернувся до Одеського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву МОУ із запитом на інформацію від 02.02.2021 /а.с. 23/, в якому просив надати інформацію про розмір його посадового окладу за період з 01.01.2008 по 31.12.2012; розмір нарахованої та виплаченої йому індексації грошового забезпечення за період часу з 01.01.2008 по 31.12.2012.
Одеський територіальний архівний відділ Галузевого державного архіву МОУ надав ОСОБА_1 архівну довідку № П-265/319 від 10.03.2021 /а.с. 24, 25/, згідно з якою посадовий оклад ОСОБА_1 із січня 2008 року по грудень 2011 року становив 1030,00 грн, при цьому індексація грошового забезпечення не виплачувалася.
ОСОБА_1 , вважаючи дії відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно протиправними, звернувся до суду.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 відповідно до вимог законодавства є протиправною, тому позовні вимоги в частині визнання вказаної бездіяльності протиправною за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 підлягають задоволенню. 
Разом з тим, суд першої інстанції, обираючи належний та ефективний спосіб захисту прав позивача, вийшовши за межі позовних вимог, та зазначивши про передчасність вирішення питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації, та питання щодо суми індексації, зокрема у розмірі 83 625,23 грн, оскільки саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення і у цій частині права позивача ще не порушені, зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця, визначеного відповідно до пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та підстав для проведення індексації, передбачених статтею 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 за № 1282-ХІІ (зі змінами та доповненнями), з урахуванням висновків суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Статтею 4 Закону № 1282-ХІІ встановлено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).
Пунктом 1 цього Порядку визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, який поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Згідно з п. 2 Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до п. 4 Порядку сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
У пункті 4 Порядку № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Стаття 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) унормовує, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З огляду на невиплату позивачу індексації, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації позивачу за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі "Волохи проти України" (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд указав, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. "…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання".
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
У даній правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачеві.
Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації, є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, відповідно до положень Порядку № 1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця "січень 2008 року" відсутні.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.09.2020 у справі № 420/1207/19, зазначеною судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а також у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 /а.с. 7-11/, що доданий до матеріалів справи позивачем, оскільки такий розрахунок зроблено без урахування складу грошового забезпечення ОСОБА_1 та його змін протягом періоду розрахунку, не підтверджено документами щодо виплати грошового забезпечення, в тому числі індексації, за період розрахунку.
Питання визначення базового місяця індексації залежить від зміни розміру грошового забезпечення позивача в частині окладу, відомості про які наявні у відповідача. Отже, визначення базового місяця індексації належить до компетенції відповідача під час нарахування сум індексації, а враховуючи те, що відповідачем суми індексації позивачу за спірний період не нараховано, позовні вимоги у вказаній частині є передчасними та спрямовані на захист ще не порушеного права.
Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з урахуванням проведеного розрахунку, у сумі 83625,23 грн, з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) січень 2008 року, не підлягають задоволенню, є правомірним.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав уважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 вересня 2020 року у справі № 806/2883/17, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів має враховуватися саме остання правова позиція, а висновки суду першої та апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19.
Водночас,  щодо звернення відповідача у відзиві на апеляційну скаргу з вимогами про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, колегія суддів зауважує, що з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції відповідно до приписів статті 308 КАС України переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги і в цій справі не оскаржується рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 в частині задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції не переглядає оскаржуване рішення в цій частині.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 по справі № 440/3345/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	Л.В. Любчич    В.Б. Русанова