ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року	Львів	Справа № 260/3365/20 пров. № А/857/11020/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Запотічного І.І. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):
від відповідача -                                         Зданевич С.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Бобик Вікторії Костянтинівни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.04.2021р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Бобик Вікторії Костянтинівни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Мукачівського прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (суддя суду І інстанції: Гаврилко С.Є., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12 год. 25 хв. 14.04.2021р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 16.04.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

07.10.2020р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) представник адвокат Бобик В.К., діюча на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
визнати протиправною бездіяльність Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 12.04.2017р. компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2017 роки загальним терміном 42 дні;
стягнути з Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2017 роки загальним терміном 42 дні у сумі 12564 грн. 30 коп., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб /ПДФО/ відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.;
зобов`язати Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільнені - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2017 роки із розрахунку 299 грн. 15 коп. в день із 13.04.2017р. до дня фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.;
стягнути з Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., в сумі 1517 гри. 58 коп., нараховану згідно платіжної відомості про проведення виплат на утримання військовослужбовців № б/н від 19.08.2017р.;
стягнути з Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн. (Т.1, а.с.1-12).

Ухвалою суду від 09.11.2020р. позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовної вимоги про зобов`язання Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2017 роки із розрахунку 299 грн. 15 коп. в день із 13.04.2017р. до дня фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячно грошової компенсації сум податку з доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., повернуто позивачеві (Т.1, а.с.84-89).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.91-94).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.12.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрат доходу у зв`язку з утриманням суми ПДФО з грошової компенсації замість належного речового майна в розмірі 1517 грн. 58 коп. відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб. утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати як витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.1, а.с.122-130).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.11.2020р. про повернення позовної заяви скасовано, а справу направлено на продовження розгляду до суду першої інстанції (Т.1, а.с.198-200).

Відповідно до рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.04.2021р. позов ОСОБА_1 задоволено частково; зобов`язано Мукачівський прикордонний загін (Військову частину НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільнені - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015 - 2017 роки з 13.04.2017р. до дня фактичного розрахунку із врахуванням висновків суду; у задоволенні позову в іншій частині відмовлено (Т.2, а.с.9-20).

          Не погодившись із рішенням суду, його оскаржила представник адвокат Бобик В.К., діюча на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі (Т.2, а.с.25-36).
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки норма ст.117 КЗпП України визначає відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні у вигляді компенсації середнього заробітку за весь час затримки виплат. При цьому, наведена норма розширеному тлумаченню не підлягає та не передбачає застосування принципу співмірності. Позивач вважає, що застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних позивачу при звільненні виплат, є належним способом компенсації порушеного права позивача, зважаючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не виконував свій обов`язок та не виплатив позивачу при звільненні належні суми компенсації за час невикористаної відпустки.
Наголошує на тому, що відповідач діяв недобросовісно, протягом тривалого часу не виплачував позивачу належні при звільненні суми, а тому він має нести відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП у вигляді виплати на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному розмірі.
З огляду на викладене, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку склала 389194 грн. 15 коп. за 1301 день затримки, що підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військовою частиною НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.2, а.с.54-61).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військовій частині НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України; має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 25.03.2015р. (а.с.15).
Наказом начальника 27 Прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 92-ос від 12.04.2017р. (по особовому складу) старшого сержанта ОСОБА_1 , молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії – водія групи логістики відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 », звільненого в запас 12.04.2017р. за пп.«и» п.1 ч.6 ст.26 (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовця) із застосуванням абз.14 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено із списків особового складу і знято з усіх видів забезпечення, починаючи з 12.04.2017р. (Т.1., а.с.19).
На дату виключення позивача зі списків особового складу частини відповідачем не виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.12.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_6 , щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрат доходу у зв`язку з утриманням суми ПДФО з грошової компенсації замість належного речового майна в розмірі 1517 грн. 58 коп. відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб. утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати як витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.1, а.с.122-130).
Вказане рішення суду набрало законної сили 04.01.2021р. і сторонами не оскаржувалося.
Згідно розрахунково-платіжної відомості за грудень 2020 року відповідачем нараховано позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки в розмірі 6466 грн. 39 коп. та перераховано 16.12.2020р. на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 6369 грн. 39 коп. (Т.1, а.с.237; Т.2, а.с.2-5).

Предметом розглядуваного спору є вимоги позивача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в частині виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік) із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю - учаснику бойових дій, який звільняється зі служби, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки на день виключення зі списків особового складу військової частини. Таке право ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби констатовано також рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.12.2020р. у справі № 260/3365/20.
Компенсація за додаткову відпустку входить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює питання грошового забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд прийшов до висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Отже, у розглядуваному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу частини без проведення остаточного розрахунку, тому відповідно до норми ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.
Також обов`язок щодо нарахування та виплати середнього заробітку за період затримки такого розрахунку покладено виключно на відповідача.
Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом у жовтня 2020 року, тобто зі спливом більш ніж три роки після припинення служби, яке мало місце у квітні 2017 року.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Враховуючи фактичні обставини справи, зокрема, що позивач протягом тривалого часу не звертався до роботодавця із вимогою про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки, суд вважав за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільнені - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015 - 2017 роки з 13.04.2017р. до дня фактичного розрахунку, в розмірі суми, які позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Вирішуючи наведений спір, колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, однак допустив порушення норм процесуального права, що стверджується наступним.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ст.1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Як встановлено рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.12.2020р. у справі № 260/3365/20 станом на день виключення зі списків особового складу з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно.
Разом з тим, на виконання вказаного рішення суду відповідачем нараховано та виплачено 16.12.2020р. вказану компенсацію у розмірі 6369 грн. 39 коп. (сума нарахувань склала 6466 грн. 39 коп., з неї утримано військовий збір у розмірі 1,5 відсотка в сумі 97 грн.).

З аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі. 
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону – виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018р. у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16.
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як було встановлено під час судового розгляду, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу не виплачено у день його виключення із списків частини, тобто при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, тому, відповідно до ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Водночас, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Враховуючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі заявленому позивачем, однак будь-яких самостійних розрахунків не провів та не визначив суму середнього заробітку, що належала до виплати на користь позивача, а також обрав невірний спосіб захисту прав та інтересів позивача.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч.1 ст.117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
За таких умов розмір середньоденної заробітної плати із урахуванням величини грошового забезпечення позивача за останні два календарних місяці служби перед звільненням 12.04.2017р. складає:
7418 грн. 41 коп. х 2 місяці /61 календарних днів = 243 грн. 27 коп.
Звідси, сума нарахованого середнього заробітку за весь час затримки розрахунку (13.04.2017р.-16.12.2020р. тривалістю 1343 дні ) становить 326711 грн. 61 коп. (243 грн. 27 коп. х 1343 дні).

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 20342 грн. 23 коп., з яких: грошове забезпечення - 5444 грн. 86 коп. (26,77 %), компенсація за неотримане речове майно - 8430 грн. 98 коп. (41,45 %) та компенсація за невикористані дні додаткової відпустки – 6466 грн. 39 коп. (31,78 %).
Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно до розміру невиплачених сум, з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку, складає 103828 грн. 95 коп. (31,78 % від 326711 грн. 61 коп.).

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою компенсації за невикористані відпустки (6466 грн. 39 коп.) вищевказану розрахункову суму не можна вважати співмірною, оскільки така в десятки разів перевищує суму такої компенсації.

З огляду на очевидну неспівмірність визначеної суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 6473 грн. 26 коп. 
Зокрема, істотність частки складових компенсації за невикористані відпустки в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 6466 грн. 39 коп. (сума компенсації за невикористані відпуски) / 326711 грн. 61 коп. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 01,98 %.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 01,98 % становить: 243 грн. 27 коп. (середня заробітна плата позивача за один день) х 01,98 % = 04 грн. 82 коп. 
За 1343 календарних дні затримки розрахунку середній заробіток за час затримки розрахунку складає 6473 грн. 26 коп. (04 грн. 82 коп. х 1343).
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір несвоєчасно виплаченої суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 480/3105/19 і наведений в постанові від 30.11.2020р.

          Також позивачем не пропущений місячний строк на звернення до суду із розглядуваним позовом, який визначений ч.5 ст.122 КАС України; перебіг вказаного строку розпочинається з дня проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем (постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021р. у справі № 240/532/20).

          Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Оскільки п.10 ч.2 ст.245 КАС України допускає можливість застосування судом іншого способу захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; колегія суддів вважає за доцільне обрати спосіб задоволення позову у вигляді стягнення належної позивачеві суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що не суперечить закону та за своїм змістом є вірним.
При цьому, матеріали справи дозволяють провести обчислення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення конкретної суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

          Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.
          При цьому, слід стягнути з Мукачівського прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13.04.2017р. по 16.12.2020р. включно (1343 календарних дні) в сумі 6473 грн. 26 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів) із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.
          Решта позовних вимог задоволенню не підлягає за безпідставністю.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно по суті вирішив розглядуваний спір, однак допустив порушення норм процесуального права (обрав невірний спосіб захисту прав позивача, не провів належних розрахунків та не врахував неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості), через що оскаржуване рішення суду слід змінити в частині визначення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яку належить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 .
В решті рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують інших висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат на стадії апеляційного розгляду справи немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Бобик Вікторії Костянтинівни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.04.2021р. в адміністративній справі № 260/3365/20 змінити, виклавши частину другу резолютивної частини рішення суду в наступній редакції:
«Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13.04.2017р. по 16.12.2020р. включно (1343 календарних дні) в сумі 6473 (шість тисяч чотириста сімдесят три) грн. 26 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів), із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.».
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 22.09.2021р.