УХВАЛА

26 серпня 2021 року 
Київ
справа №280/4114/18
адміністративне провадження № К/9901/5053/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Тацій Л.В.,
суддів: Стеценка С.Г., Стрелець Т.Г.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області (далі - ГУ Держпраці) на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року (прийняте судом у складі судді Бойченко Ю.П.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2020 року (ухвалену судом у складі: головуючого судді Панченко О.М., суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНИС» (далі - ТОВ «ЮНИС») до ГУ Держпраці про визнання протиправними та скасування припису та постанови про накладення штрафу,  -
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року ТОВ «ЮНИС» звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило:
- визнати протиправним та скасувати припис відповідача про усунення виявлених порушень від 23.08.2018 № ЗП 1556/315/АН/П;
- визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 20.09.2018 № ЗП 1556/315/АН/ТД-ФС про накладення на позивача штрафу в сумі 446 760,00 грн (далі - Спірні припис, постанова).
На обґрунтування позовних вимог ТОВ «ЮНИС» зазначало, що оскаржувані постанова та припис складені відповідачем у зв`язку із встановленням в ході невиїзного інспектування з питань дотримання трудового законодавства порушення позивачем вимог частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), а саме допущення до роботи без укладання трудового договору (оформленого наказом) працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Фактично вказані особи перебували із підприємством в трудових відносинах, проте обов`язкова звітність по ним помилково надавалась до державних органів як на осіб, які виконують роботу на підставі договорів цивільно-правового характеру. Зазначений помилковий облік призвів також і до ненаправлення повідомлення центральному органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску про прийняття працівника на роботу, як того вимагає частина третя статті 24 КЗпП, проте не спричинив порушення встановленого порядку сплати єдиного соціального внеску. Також зазначало, що відповідачем порушено порядок винесення оскаржуваних припису та постанови, оскільки підприємством надсилались заперечення на акт невиїзного інспектування, до яких додано копії наказів про прийняття на роботу за сумісництвом даних працівників, проте заперечення та додані до них документи органом Держпраці до уваги не взято, що призвело до необґрунтованого винесення оскаржуваних рішень. 
Запорізький окружний адміністративний суд рішенням від 02 травня 2019 року позов задовольнив. Визнав протиправними та скасував Спірні припис та постанову.
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 15 січня 2020 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що висновки, викладені у акті інспекційного відвідування позивача, щодо допущення ним до виконання трудових обов`язків осіб без укладення відповідних трудових договорів є безпідставними. Зокрема, судом встановлено, що надані позивачем при проведенні інспектування договори мають саме трудовий характер. Відповідно, підстави для застосування до позивача штрафу, передбаченого частиною другою статті 265 КЗпП - відсутні. Крім того, судом першої інстанції зазначено про порушення контролюючим органом порядку направлення акта інспекційного відвідування, а також винесення на підставі вказаного акта припису про усунення виявлених у ході інспектування порушень.
ГУ Держпраці не погодилося із цими рішеннями та 24 лютого 2020 року звернулося із касаційною скаргою про їх перегляд у касаційному порядку з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 липня, 26 вересня 2018 року, 24 жовтня, 25  листопада 2019 року у справах №№ 820/1432/17, 822/723/17, 804/6962/17, 620/392/19 відповідно.
Так, зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови апеляційним судом не був врахований висновок Верховного Суду у зазначених вище справах, висловлений у правовідносинах, які є подібними до правовідносин у розглядуваній справі. Вважає, що в оскаржуваних судових рішенням суди не застосували висновок про те, що факти протиправної підміни роботодавцями трудових договорів цивільно-правовими, фактичний допуск працівника до виконання посадових обов`язків без укладання трудового договору є порушенням вимог статті 24 КЗпП.
Верховний Суд ухвалою від 14 квітня 2020 року відкрив касаційне провадження.
Колегія суддів перевірила наведені в касаційній скарзі обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, проаналізувала постанови Верховного Суду від 04 липня, 26 вересня 2018 року, 24 жовтня, 25  листопада 2019 року у справах №№  820/1432/17, 822/723/17, 804/6962/17, 620/392/19 відповідно, висновки яких, на думку скаржника, не враховано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні, вивчила зміст оскаржуваних судових рішень і дійшла висновку про таке.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Такі виключні випадки визначені у частині четвертій статті 328 КАС, згідно з якою підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема у випадку - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, законодавець чітко визначив які судові рішення, з яких підстав і у яких випадках можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.
Відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових:
- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду;
- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові від 19 травня 2020 року (справа №910/719/19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 КАС презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.
Проте аналіз зазначених ГУ Держапраці постанов Верховного Суду на які зроблено посилання у касаційній скарзі як на приклад іншого правозастосування,  та оскаржуваних судових рішень не дає підстав для висновку про те, що ці рішення прийняті у справах правовідносини у яких є подібними.
Так, Верховний Суд, погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не було дотримано вимог статті 24 КЗпП:
- у постанові від 04 липня 2018 року виходив із того, що, як вбачається з п. 1.3 Додаткових угод № 1 до трудових угод від 30 квітня 2015 року, при наданні послуг головний інженер - ОСОБА_5 , виконроб - ОСОБА_6 , бригадир - ОСОБА_7 , бригадир - ОСОБА_8 , підпорядковуються правилам внутрішнього трудового розпорядку та наказам ТОВ «Альптехпром». Крім того, згідно з висновком експертизи №36034851.01ю2.01-063412 від 11.11.2015 ТОВ «Центр охорони праці «Новатор сервіс», ТОВ «Альптехпром» було заявлено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 як наявних у штаті працівників підприємства, які виконують наступні роботи: з монтажу, демонтажу, налагодження, ремонту та технічного обслуговування устаткування підвищеної небезпеки (парових і водогрійних котлів і систем газопостачання газовикористоючого обладнання); зварювальні роботи; газонебезпечні роботи; роботи верхолазні; висотно-верхолазні роботи із застосуванням ІСЗ; роботи по обстеженню димарів, вентиляційних каналів; земляні роботи, що виконуються на глибині понад 2 метри або в зоні розташування підземних комунікацій, а також роботи в колодязях, шурфах, траншеях, котлованах, бункерах, камерах, колекторах, замкнутому просторі (ємностях, боксах, топках, трубопроводах). Окрім того, щодо угоди ОСОБА_5 з позивачем, суди зазначили, що посада головного інженера визначена Класифікатором професій ДК 003:2010, при цьому класифікатор призначений для застосування центральними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, Федерацією роботодавців України, всіма суб`єктами господарювання під час запису про роботу у трудові книжки працівників. Отже, зі змісту трудових угод, працівники самостійно не організовували роботу, виконували її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковувалися відповідним посадовим особам, відповідальність виконавця послуг не була передбачена в трудових угодах та додаткових угодах. Тому договори, укладені позивачем з фізичними особами мають ознаки трудового характеру;
- у постанові від 26 вересня 2018 року виходив із того, що під час проведення позапланової перевірки посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області було досліджено Інструкцію № 20 з охорони праці для підсобного робітника, яка затверджена директором ТОВ "Золота середина" Р.С. Токалюком 26  жовтня 2016 року, та з якою був ознайомлений працівник ОСОБА_9 . Так, наведена інструкція з охорони праці встановлює правила робіт та поведінки, зокрема для підсобного робітника, що свідчить про прийняття ОСОБА_9 на посаду саме підсобного працівника. Цією інструкцією проінформовано працівника про його обов`язки, а саме, пункт 1.7 Інструкції передбачає, що підсобний робітник зобов`язаний дотримуватись зобов`язань з охорони праці, передбачених колективним договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, в тому числі: своєчасно починати та закінчувати роботу; не знаходитися на роботі в позаробочий час без відповідного дозволу керівництва; своєчасно починати та закінчувати роботи, дотримуватись часу технологічних та обідньої перерв; не виконувати роботи, які не передбачені змінним завданням. Крім того, Інструкцією визначенні небезпечні та шкідливі фактори наявні на робочому місці та право на пільги передбачені чинним законодавством.  Зі змісту повідомлення про нещасний випадок на виробництві від 16 грудня 2017 року, яке було сформовано інженером з охорони праці ТОВ "Золота Середина" вбачається, що 15 грудня 2016 року в першій половині дня працівник ОСОБА_9 , перебуваючи на балконі новобудови (будівельний майданчик) за адресою: АДРЕСА_1 , впав з висоти. Професія - різноробочий, місце роботи - будівельний майданчик по АДРЕСА_1 . Наведене свідчить про факт прийняття на роботу працівника ОСОБА_9 за професією різноробочого, роз`яснення йому прав та обов`язків, поінформування під підпис про умови праці та наявність на робочому місці, де він працюватиме, небезпечні і шкідливі виробничі фактори і можливі їх наслідки впливу на здоров`я. Незважаючи на допуск працівника до виконання посадових обов`язків, ознайомлення із робочим місцем та зобов`язаннями в сфері охорони праці, позивачем як роботодавцем не було укладено трудовий договір у відповідності до вимог статті 24 КЗпП;
- у постанові від 24 жовтня 2019 року виходив із того, що судами досліджувались цивільно-правові угоди, укладені позивачем з фізичними особами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та встановлено, що предметом укладених договорів позивача з фізичними особами є процес праці, а не її кінцевий результат. Фізичні особи повинні були виконувати систематично певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк. При цьому, в укладених договорах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (надавати послуги). В самих договорах не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо. Наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі робіт (послуг) також не містять ні результату роботи, ні її обсягу, видів тощо, а у вказаних актах визначено період виконання роботи та частковий розмір оплати, що не відповідає п.п. 2.1., 2.2. договорів, які є аналогічними у всіх договорах. Зазначені вище угоди, укладені позивачем з фізичними особами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій;
- у постанові від 25 листопада 2019 року виходив із того, що судами досліджувалися цивільно-правові угоди, укладені позивачем з фізичними особами ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та акти про прийняття виконаних робіт. Зокрема, у цивільно-правовому договорі, укладеному позивачем з ОСОБА_19 визначено, що замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати такі роботи (надати послуги): продавець (реалізатор) наданої замовником продукції на загальну суму 6000 грн за домовленістю в строк з 01.03.2018 до 30.06.2018. При цьому, з актів прийняття виконаних робіт від 30.03.2018, від 30.04.2018, від 30.05.2018, від 30.06.2018 вбачається, що виконавець ( ОСОБА_19 ) щомісячно здійснювала реалізацію продуктів харчування на суму 6000 грн за домовленістю, а не за весь період з 01.03.2018 до 30.06.2018.  У всіх наданих цивільно-правових договорах вказано, що виконавці виконують роботу на свій ризик, самостійно організовують виконання роботи, не підпадають під дію внутрішнього трудового розпорядку. Разом із тим, судами досліджено пояснення ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , в яких вказано про дотримання цими працівниками встановленого графіку роботи, довготривалий характер правовідносин між ними та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_20 , також ОСОБА_13 і ОСОБА_14 вказували на щомісячну оплату праці в фіксованій сумі та на систематичне виконання трудових функцій: виготовлення напівфабрикатів та виготовлення страв, реалізації продуктів харчування, закупівля та реалізація товару, розвантаження (завантаження) продукції, прибирання торгівельних та складських приміщень. Отже, зазначені вище угоди, укладені позивачем з фізичними не були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій.
Тоді як у справі, на судові рішення в якій подано цю касаційну скаргу,  суд апеляційної інстанції встановив, що трудові угоди від 14.10.2013, укладені з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , передбачають постійний, систематичний характер праці (щоденне прибирання всіх приміщень аптечного складу та прилеглої до нього території). Оплата виконується після підписання сторонами актів прийому-передачі робіт. З працівником ОСОБА_1 трудову угоду укладено 01.08.2016, термін дії угоди до 31.12.2017 (тривалість більше року), тобто дана угода також передбачає постійний, систематичний характер праці. За трудовою угодою, укладеною з ОСОБА_1 оплата виконується після підписання актів прийому-передачі робіт. Аналізуючи надані позивачем трудові угоди, скаржник дійшов вірного висновку, що праця за цими трудовими угодами має постійний характер, не передбачає роботи з досягненням конкретного результату та оплата за ними здійснюється регулярно без залежності від обсягів роботи, з чіткою періодичністю та у строки, що слідують за відпрацьованим часом-місяцем, що зазвичай характерно для виплати заробітної плати за трудовим договором, а не для договорів цивільно-правового характеру. ГУ Держпраці при перевірці дійшло висновку про те, що ТОВ «ЮНИС» замість укладання трудових договорів (оформлених наказом) фактично укладено договори цивільно-правового характеру, оскільки вони є такими за своїм змістом, незважаючи на їх назву «трудові угоди», що потягло за собою порушення останнім норм частини третьої статті 24 КЗпП, яке полягає у допуску до роботи працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без укладання відповідних трудових договорів та без повідомлення до органів фіскальної служби. Разом із тим, на підтвердження своєї позиції, позивачем до матеріалів справи надано накази «Про особовий склад», відповідно до яких до ТОВ «ЮНИС» за сумісництвом прийнято на роботу ОСОБА_1 (наказ від 29.07.2016 №01/08-2к), ОСОБА_3 (наказ від 14.10.2013 №14/10-1к), ОСОБА_2 (наказ від 14.10.2013 №14/10-2к), ОСОБА_4 (наказ від 14.10.2013 №14/10-3к) на підставі їх заяв. До перевірки вказані накази не надавались, оскільки запитом ГУ Держпраці від 26.07.2018 №08/03.4-06/5802 підприємству не запропоновано їх надати. Позивач підтверджує укладання трудових угод з працівниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не заперечує наявності актів прийому-передачі робіт з цими особами, неправильності ведення обліку їх робочого часу, а також ненаправлення відповідних повідомлень до органів фіскальної служби. Водночас, позивач зазначає, що під час розгляду акта невиїзного інспектування, адміністрацією ТОВ «ЮНИС» виявлено, що з моменту встановлення трудових відносин з працівниками-сумісниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обов`язкова звітність до державних органів по ним помилково надавалась як на осіб, що виконують роботу на підставі договорів цивільно-правового характеру, в той час, як фактично ці працівники перебували з підприємством у трудових відносинах. Саме ця помилкова звітність про наявність на підприємстві осіб, що працюють на умовах цивільно-правових договорів і стала підставою для проведення відповідачем невиїзного інспектування. Зазначений помилковий облік призвів також і до складання невірних документів (актів виконаних робіт, табелів обліку робочого часу) та ненаправлення повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування ЄСВ про прийняття працівника на роботу відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП.  Позивачем до матеріалів справи надані корегувальний звіт (Таблиця 5. Відомості про трудові відносини осіб; скасовуюча за жовтень 2013 року) згідно з яким, 22.10.2018 ТОВ «ЮНИС» виправлено помилку в податковому обліку (змінено категорію особи) по працівникам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Також надано звіт (Таблиця 5. Відомості про трудові відносини осіб; початкова) за серпень 2016 року по працівнику ОСОБА_1 . Крім того, встановлено, що позивачем разом із додатковими поясненнями 14.01.2020 надано витяг з акта №  335/08-01-04-01/22136987 від 07.06.2019 документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ЮНИС» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.03.2019, з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.03.2019, яким зафіксовано, що за період з 01.01.2011 по 30.03.2019 звіти надані, внески платником нараховувалися та сплачувалися своєчасно. Отже, факт належного нарахування та сплати позивачем у період з 01.01.2011 по 30.03.2019 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування підтверджено матеріалами справи. До того ж, судами встановлено, що керівник або уповноважений представник ТОВ «ЮНИС» не були ознайомлені з актом перевірки, доказів протилежного суду не надано.
Підсумовуючи викладене, можна узагальнити, що у зазначених скаржником на порівняння справах суди проаналізували цивільно-правові договори, дослідили інші докази у справах та дійшли висновку про те, що угоди укладені між позивачем  та фізичними особами не були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій. Тоді як у справі, на судові рішення у якій подану цю касаційну скаргу, суди встановили, що від самого початку між позивачем та фізичними особами було укладено трудові угоди, проте вівся неправильно облік робочого часу цих працівників, а також не направлялися відповідні повідомлення до органів фіскальної служби.
Отже, правовідносини у справі, в якій оскаржено рішення суду апеляційної інстанції, та правовідносини у справах, в яких ухвалено постанови Верховного Суду від 04  липня, 26 вересня 2018 року, 24 жовтня, 25  листопада 2019 року у справах №№  820/1432/17, 822/723/17, 804/6962/17, 620/392/19 відповідно, не є подібними, що виключає касаційний перегляд оскаржуваної постанови апеляційного суду з підстави та у випадку, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС.
Висновки Верховного Суду у постановах, на які  в касаційній скарзі зроблено посилання в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС, не є іншими, ніж висновки викладені в оскаржуваних судових рішеннях.
Інше вирішення судом апеляційної інстанції спору у цій справі в порівнянні із результатами касаційного перегляду справ №№  820/1432/17, 822/723/17, 804/6962/17, 620/392/19, обумовлено іншим складом обставин у справі та оцінкою доказів. Сформовані Верховним Судом правові позиції щодо застосування правових норм при розгляді справ цієї категорії повинні враховуватися судом відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС стосовно встановлених обставин у справі.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З огляду на викладене, керуючись статтями 345, 339 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпраці у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНИС» до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування припису та постанови про накладення штрафу,  з підстави, встановленої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                        Л.В. Тацій
Судді:                                        С.Г. Стеценко
                                                                                                 Т.Г. Стрелець