Номер провадження: 22-ц/813/3601/21 
Номер справи місцевого суду: 523/9221/19
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Малиновського О.М. 21 жовтня 2019 року у м. Одеса, -
встановила:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності (а.с. 2-4).
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що він є власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 травня 2007 року. Інша частина будинку належить відповідачу по справі. Позивачем був втрачений оригінал договору купівлі-продажу. З метою отримання дублікату він звернувся до приватного нотаріуса, яким він був посвідчений раніше, втім отримав відмову з посиланням на те, що такий документ може бути виданий тільки за згодою всіх співвласників домоволодіння. Звернення позивача до ОСОБА_1 з цього приводу залишено без задоволення. Посилаючись на ст. 392 ЦК України, позивач просить задовольнити позовні вимоги. 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 975,06 грн. (а.с. 67-68).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що позов не містить жодної вимоги саме до відповідача. Крім того, обставини втрати правовстановлюючих документів позивача не можуть обґрунтовувати порушення його прав як співвласника домоволодіння, оскільки останнім не доведено, що він не зміг реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, зокрема, отримав відмову у вчиненні того чи іншого правочину (а.с. 70-75).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2007р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., реєстровий номер 4855, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стали співвласниками, в рівних частках (по Ѕ частині), домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з положеннями статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
При цьому стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. 
Отже, виходячи з положень статті 392 ЦК України, суд дійшов вірного висновку, що окремою правовою підставою для визнання за власником майна право власності є доведеність факту правомірності його набуття, факту втрати правовстановлюючого документу та неможливість його відновлення в іншій спосіб, ніж у судовому порядку. При цьому оспорювання такого права, або невизнання є окремими підставами для підтвердження права власності, та з цих підстав позовні вимоги ОСОБА_2 не заявлялись.
У зв`язку із цим, суд обґрунтовано не прийняв до уваги посилання представника відповідача на правову позицію, зазначену у постанові ВС від 13 травня 2019р. у справі №905/494/18. 
Факт втрати правовстановлюючого документу на належну ОСОБА_2 частину домоволодіння підтверджується розміщенням оголошення у випуску газети «Одеські вісті» від 05 червня 2019р. 
 Крім того, неможливість отримання ОСОБА_2 дублікату договору купівлі-продажу підтверджується відповіддю приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. від 03 червня 2019 р., яка, з посиланням на вимоги ст.53 Закону України «Про нотаріат», п.п.1.1. п.1 Глави 22 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України роз`яснила заявнику, що для отримання дублікату договору необхідно було звернутися до нотаріуса двом співвласникам домоволодіння - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Таким чином, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 у встановлений законом спосіб набув право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 , проте, на час розгляду справи втратив правовстановлюючий документ, та не може його відновити в іншій спосіб, ніж у судовому порядку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що позов не містить жодної вимоги саме до відповідача, та щодо не оспорювання з боку відповідача права власності ОСОБА_2 . 
Так, судом було встановлено, що відповідач більшу частину часу проживає за межами території України. Крім того, під час розгляду справи, судом першої інстанції вносилась пропозиція щодо врегулювання спору мирним шляхом, однак, така пропозиція була відхилена представником відповідача. 
Колегія суддів зауважує, що передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, крім судового, способу для відновлення порушеного права власника.
Таким чином, при встановлених судом обставинах, ОСОБА_2 позбавлений в іншому порядку, ніж судовий, підтвердити належне йому право власності на частину домоволодіння. 
Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що наявність інформації з Реєстру нерухомого майна є достатнім документом, який підтверджує право власності ОСОБА_2 на спірне майно, та дає йому можливість володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Згідно наявної у матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 28 травня 2019 р. домоволодіння належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу. 
Однак, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це лише офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення права власності, та не є правовою підставою набуття такого права і не впливає на правомірність набуття права власності на майно, а так само і на можливість реалізації власником права власності.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 24 вересня 2021 року.

      Головуючий                                                              С.О. Погорєлова 
      
Судді                                                                 А.П. Заїкін

        О.М. Таварткіладзе