Справа № 345/796/21 
Провадження № 22-ц/4808/1207/21 
Головуючий у 1 інстанції Кулаєць Б. О. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
суддя-доповідач        Девляшевського В.А.,
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Капущак С.В.,
з участю:        представника  ОСОБА_1  – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3  – ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене головуючою суддею Кулаєць Б.О. 09 червня 2021 року,
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності та усунути їй та членам її сім`ї перешкоди у здійсненні права власності даним будинком шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути на її користь судові витрати по справі. Позивачка свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Разом із нею в даному будинку зареєстровано п`ятеро осіб, а саме: її мама, двоє дітей та її колишній чоловік – ОСОБА_1 , з яким вона перебувала у шлюбі з 18.07.2001 по 20.10.2020. Позивач вказала, що після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у згаданому будинку, хоча втратив таке право. Проживаючи на другому поверсі, він приїжджає додому пізно ввечері і порушує спокій членів сім`ї. Також вказала, що колишній чоловік виносить її домашні речі, викрав всі документи на будинок, паспорт сина, погрожує їй. Зазначила, що ОСОБА_1 не бере участі в утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг, чим завдає їй значних матеріальних збитків. Між нею та відповідачем-позивачем будь-яких письмово закріплених домовленостей щодо користування житловим будинком, зокрема, договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, тощо, немає. Вказала, що у шлюбі сторонами придбано квартиру, яку відповідач-позивач записав на свою маму, а тому має де проживати. Враховуючи вказане, просила позов задовольнити.
У березні 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, в якому просив: вселити його у житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у проживанні та користуванні вказаним житловим будинком, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю; стягнути з позивача-відповідача на його користь судові витрати по справі. На думку ОСОБА_1 , позивач не навела жодних правових підстав для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та його виселення, а тому її позовні вимоги вважає безпідставними. Вказав, що першочергово документально право власності на будинковолодіння зареєстровано на його тещу ОСОБА_5 , а згідно договору дарування від 28.05.2019, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , про існування якого він дізнався тільки на даний час, ОСОБА_3 набула права власності на вказане будинковолодіння. Зазначив, що ОСОБА_5 не має жодного відношення до вказаного будинковолодіння, оскільки фактично постійно проживає за кордоном, зокрема в Італії. Вказане будинковолодіння протягом 2005-2007 років побудоване ним та його колишньою дружиною за їхні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_1 вказав, що він регулярно оплачує комунальні послуги та послуги інтернету, у зазначеному житловому будинку знаходяться їхні спільні побутові речі, інвентар, меблі, його одяг. Будь-якого іншого житла у нього немає. З грудня 2020 року позивачка-відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні займаним ним житловим приміщенням, зокрема: не допускає до користування кухнею, котельнею, пральною машинкою, повністю відключила опалення на другому поверсі будинку, а 27.02.2021 він навіть не зміг потрапити на подвір`я даного будинку, оскільки позивачка-відповідачка закрила ворота та викликала працівників поліції, на розгляді у яких знаходиться безпідставна її заява на нього. А тому він змушений звернутися до суду з вказаним зустрічним позовом.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено частково. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення, вирішено питання судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним і необґрунтованим. Апелянт з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі 447/455/17 вказав, що судом в повній мірі не досліджене питання балансу інтересів обох сторін, зокрема, не дослідженні аргументи відповідача-позивача, наведені у зустрічній позовній заяві. Зазначив, що наявність в нього технічної документації свідчить про те, що він здійснював будівництва вказаного житлового будинку. На думку апелянта, місцевий суд не навів прямої норми матеріального права, яка дає право вимагати виселення особи, яка на законній підставі проживає у спірному житлі. А сама по собі наявність права власності у особи на дане житло і вимоги безумовної реалізації права власника, вважає апелянт, не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншої особи права на житло, гарантованого Конституцією України. Крім того, вважає, що твердження позивача про те, що відповідач забезпечений іншим житловим приміщенням ґрунтується на припущенні. На думку ОСОБА_1 , посилання суду на приписи ст. 406 ЦК України (припинення сервітуту), як на підставу для виселення, є помилковими, оскільки такий сервітут ним не укладався. Також зазначив, що в судовому засіданні ОСОБА_3 повністю визнавала, що не допускає його до житлового будинку. Враховуючи наведене, просив оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким його зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити. Судові витрати покласти на ОСОБА_3 .
Позивач-відповідач ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача-позивача доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів, просив її задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.
Представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в зустрічному позові, суд першої інстанції, враховуючи положення ст.405 ЦК України, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виходив з того, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, ОСОБА_1 не є власником спірного житлового будинку, має постійне місце роботи та змогу орендувати для себе інше житло або проживати у м. Івано-Франківську в квартирі, яка придбана сторонами за час шлюбу, реєстрація ОСОБА_1 для позивачки-відповідачки створює перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй на праві приватної власності майном, позивачка змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею. Тому суд дійшов до висновку про часткове задоволення первісного позову в частині усунення ОСОБА_3 перешкод у здійсненні нею права власності житловим будинком по АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача-позивача ОСОБА_1 з житлового будинку без надання йому іншого житлового приміщення та відмови у задоволенні зустрічного позову. 
З цим висновком колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.07.2001, який розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.10.2020 (а.с.14).
Згідно з рішенням вісімнадцятої сесії четвертого демократичного скликання Калуської міської ради від 18.03.2004 № 458 про надання земельних ділянок для індивідуального будівництва, будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, акту виносу в натуру осей розбивки будівель, дозволу на виконання будівельних робіт та акту комісії по прийомці в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, мамі позивача-відповідача - ОСОБА_5 було надано земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва площею 0,08 га , дозвіл на будівництво індивідуального будинку по АДРЕСА_1 (а.с.41-49). 
Із записів будинкової книги вбачається, що сторони по справі були зареєстровані у вищевказаному будинку з 2010 року разом зі своїми малолітніми дітьми зі згоди його первинного власника – ОСОБА_5 та проживали у ньому як сім`я.
На підставі договору дарування житлового будинку від 28.05.2019 та договору дарування земельної ділянки від 28.05.2019 , посвідчених приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В. і зареєстрованих у реєстрі під №1395 і №1398, позивач – відповідач ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.10-13) 
У спірному житловому будинку на даний час зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.15, 39-40).
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорюються відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
В цьому аспекті апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти до висновку про те, що припинення права користування особи житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Слід зауважити, що в даній справі спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких – ОСОБА_3 належить спірний житловий будинок. Інший з бувшого подружжя – ОСОБА_1 на даний час пред`явив в суд позов про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю.
Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах, передбачених законом, та має відбуватися тільки в судовому порядку.
Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках, передбачених ст. 406 ЦК України.
Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
У разі відсутності домовленості між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК, яка визначає порядок внесення плати за користування житлом та за комунальні послуги. Якщо шлюб між особою, яка є власником майна, і особою, яка має щодо нього сервітут, було розірвано, то право користування майном (сервітут) зберігається у повному обсязі. Однак, якщо в первісному вигляді (при наявності шлюбу) користування чужим майном здійснювалося одним з подружжя безоплатно, то після розірвання шлюбу, той з подружжя, хто є власником майна, може вимагати зміни відносин і внесення певної плати за користуванням належним йому майном.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК України.
Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Згідно вимог частин 1, 2 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають прав на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.  
За правилом п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Водночас за правилом  ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню у залежності від обставин кожної конкретної справи.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі №189/995/19.
До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї.
Враховуючи наведене, якщо колишній член сім`ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення).  
В позовній заяві ОСОБА_3 зазначала, що ОСОБА_1 не бере участі в утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг, чим завдає їй значних матеріальних збитків.
Колегія суддів зазначає, що несплата відповідачем плати за комунальні послуги та те, що він не бере участі в ремонтах, які проводить позивачка не можуть бути підставою для виселення, а лише надають право позивачеві у судовому порядку вимагати компенсації понесених нею витрат на оплату комунальних послуг та коштів за проведений ремонт, за рахунок відповідача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Такі підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в України визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 тривалий час (з 2010 року) зареєстрований і постійно проживав в спірному будинку. Доказів протилежного матеріали справи не містять. При цьому, позивачкою не було надано суду доказів того, що відповідач має на праві власності в м. Калуші інше нерухоме майно і проживає там.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Пред`являючи позов про виселення відповідача, ОСОБА_3 повинна була довести наявність для цього правових підстав, передбачених ч.1 статті 116 ЖК України, на яку вона посилалась у своїй позовній заяві.
Однак, дослідивши дійсні обставини і матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано доказів, які б могли бути підставою для виселення ОСОБА_6 зі спірного житлового будинку. Посилання ОСОБА_3 на те, що відповідач часто влаштовує сварки та порушує спокій сім`ї, не можуть бути прийняті до уваги і бути підставою для задоволення її позовних вимог, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами. 
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо вчинення позивачкою йому перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням, то така обставина фактично не заперечується самою позивачкою та її представником, і крім того підтверджується поясненнями позивача та матеріалами справи. Як встановлено колегією суддів, перешкодами для ОСОБА_1 є, зокрема, недопущення його відповідачкою на подвір`я (зачинення воріт, від яких ОСОБА_1 немає ключа) і в самий будинок, перешкоджання у користуванні комунальними послугами, в тому числі теплопостачанням).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, та дійшов помилкового висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.
За наведених обставин рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити. А зустрічну позовну вимогу ОСОБА_6 щодо усунення перешкод в користуванні спірним будинком та вселення необхідно задовольнити частково, оскільки, на думку колегії суддів. для відновлення порушених житлових прав ОСОБА_1 за місцем реєстрації його постійного місця проживання достатньо усунути перешкоди у користуванні спірним будинком, які чинить бувша дружина.
Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то судовий збір підлягає розподілу пропорційно до задоволених позовних вимог у відповідності зі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Калуського міськрайонного суду від 09 червня 2021 року скасувати. 
Ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення – задовольнити частково. Зобов`язати ОСОБА_7 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, в сумі 1816 (тисяча вісімсот шістнадцять) грн та судові витрати в суді апеляційної інстанції в сумі 2724 (чотири тисячі вісімдесят шість) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк
       
Повний текст постанови складено 10 вересня 2021 року.