ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року	Львів	Справа № 380/9298/20 пров. № А/857/6657/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Довгої О.І., Глушка І.В.,
при секретарі судового засідання:                              Галаз Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року ( суддя Лунь З.І ., ухвалене в м. Львові) у справі № 380/9298/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-  

                                                         ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 та просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку із позивачем на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 03.08.2020 у зв`язку із звільненням з військової частини; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за період з 04.08.2020 по день фактичного розрахунку 23.09.2020.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. 
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом компенсації, яка виплачується за умови добровільної відмови позивача від отримання належного йому речового майна, які він міг отримати перебуваючи на військовій службі та має разовий компенсаційний характер. Також апелянт зазначає, що під час проходження служби отримати таку компенсацію військовослужбовці не мають права. Таким чином виходячи із нормативного аналізу і системного зв`язку із положень статей 9 та 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та положень Постанови 178 слідує, що грошова компенсація за неотримане речове майно - не входить до складу грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців . Дана виплата носить особливий і одноразовий компенсаційний характер, і радше є певною соціальною пільгою на яку має право військовослужбовець після звільнення з військової служби, що обумовлена особливостями її проходження. А відтак, апелянт зазначає, що виходячи з вищевикладених обставин, в їх сукупності, слідує те, що положення статей 116, 117 КЗпП України не розповсюджуються на дані спірні правовідносини. 
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.
В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив таку задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Протокольною ухвалою суду від 01.07.2021 продовжено строк розгляду справи на 15 днів.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги, відзиву в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Західному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, та 13.07.2019 наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України №333-ос підполковника ОСОБА_1 , звільненого з військової служби за п.п.«а» (у звязку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 03.08.2020.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, фактичний розрахунок з грошової компенсації за неотримане речове майно відповідачем було погашено 24.09.2020.
ОСОБА_1 вважає, що має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно) відповідно до Кодексу законів про працю України, звернувся  в суд з даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Як передбачено ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Статтею 117 КЗпП  передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Як вже було зазначено вище, що 03.08.2020 позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення. Водночас остаточний розрахунок з позивачем проведено 24.09.2020, тобто, остаточно, всі належні позивачу при звільненні суми до виплати, відповідач здійснив не в день фактичного звільнення позивача, а з порушенням строків, встановлених ст.116 КЗпП України.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, вірним є  висновок суду першої інстанції про можливість застосування норм ст. ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Покликання апелянта на те, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, суд вважає безпідставними, оскільки вказаний факт не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку (відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній в постанові від 31.10.2019 у справі №825/598/17).
Пунктами 5, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок) встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати за неотримане речове майно) за період з 04.08.2020 по 24.09.2020 складає 39697,89грн. (778,39грн. (середньоденне забезпечення) * 51(кількість днів затримки розрахунку)), а відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, ефективним способом порушених прав позивача є стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь позивача компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати за не отримане речове майно) за період з 04.08.2020 по 23.09.2020 у розмірі 39697,89грн.
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про задоволення позову.
Згідно ст.316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями  308, 315, 316, 321, 322, 325,  Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року у справі №380/9298/20 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. В. Глушко  	
Повне судове рішення складено 09.07.2021