20.09.21
22-ц/812/1550/21
Єдиний унікальний номер справи № 490/5668/20
Провадження № 22-ц/812/1550/21 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України
20 вересня 2021 року                                                            м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,        
суддів - Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
з участю: 
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану її представником - адвокатом Костенюк Марією Володимирівною рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 31 травня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Гуденко О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, 
в с т а н о в и в:

09 вересня 2020 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.
З 1967 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_5 . Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_6 , відповідач у справі.
У 2003 році він подарував дочці належну йому квартиру, вважаючи що віддає квартиру, взамін надання нею йому матеріальної допомоги та допомоги по господарству. 
На теперішній час у нього немає власного житла, а з подарованої квартири донька його виганяє. 
Крім того, він має низку хронічних хвороб, майже втратив зір, в зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги та допомоги в побуті, оскільки через поганий зір не може виконувати хатню роботу, ходити в магазин. 
У зв`язку із вказаним, він перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки вимушений шукати допомоги у сторонніх людей, через брак коштів не може проходити потрібне лікування, зробити операції. 
В той же час, відповідач працює, має стабільно високий дохід, проте в добровільному порядку матеріальну допомогу йому не надає. 
Посилаючись на викладені обставини та на те, що він є пенсіонером та має проблеми зі здоров`ям, просив про стягнення аліментів на його утримання у розмірі 1/4 від усіх видів доходів відповідача.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2021 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання непрацездатного батька у твердій грошовій сумі 1 000 гривень щомісячно, починаючи з 09 вересня 2020 року і до зміни матеріального та сімейного стану сторін, допустивши негайне виконання рішення в розмірі суми платежу за один місяць, а також на користь держави з відповідача стягнуто судовий збір у розмірі 840 гривень 60 копійок.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначав, що наявність у нього інших дітей не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку утримувати батька, а тому вважає що оскаржуване рішення є обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, задовольняючи частково позов, суд 1 інстанції виходив з того, що враховуючи обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, суд вважає необхідним та достатнім стягувати з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі 1 000 гривень щомісячно, починаючи з 09 вересня 2020 року і до зміни матеріального та сімейного стану сторін.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки вважає вірними, обґрунтованими та законними.
Так, за Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відмова від такого права є недійсною.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом І інстанції, позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком відповідача по справі ОСОБА_3 . 
Він пенсіонер та відповідно до Довідки Головного УПФУ в Миколаївській області отримує пенсію, розмір якої з 01 грудня 2020 року складає 5 765 гривень 73 копійки щомісячно (а.с. 7, 72).
Відповідно до медичних висновків, наявних в матеріалах справи, ОСОБА_1 має хворобу зору з 1998 року, діагноз якої «ускладнена міопія високого ступеню», «ускладнена катаракта». Він потребує подальшого лікування, має важку хворобу зору, серцеві та неврологічні захворювання. 
Згідно медичного висновку від 02 жовтня 2020 року - реабілітація відновлення зору безперспективна (атрофія зорового нерву часткова, центральна дегенерація сітківки обох очей) (а.с. 8-13).
Крім того, відповідно до договору дарування від 12 липня 2011 року, позивач, подарував свої дочці, ОСОБА_3 , трикімнатну кватиру АДРЕСА_1 , загальною прощею 54,7 кв.м. (а.с. 82, 83).
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, також надала суду першої інстанції медичні висновки, щодо стану свого здоров`я, з яких вбачається, що вона перенесла оперативне лікування очей в 2018 році та у 2020 році, з діагнозом «ускладнена дегенеративна міопія високого ступеню, відслойка сітківки», у 2018 році проходила лікування у кардіологічному відділенні (а.с. 32-43).
Також відповідачем зазначено, що вона не заперечувала, щоб батько проживав за адресою по АДРЕСА_2 з 2003 року, яка належить їй на праві власності. 
ОСОБА_3 надала докази, що крім хвороб, в неї є ще й витрати, пов`язані зі сплатою за навчання свого сина, ОСОБА_7 у ВУЗі за 2020/2021 навчальних рік (а.с. 74-79). 
Згідно довідки про доходи ОСОБА_3 , вона працює в Миколаївському державному будинку художньої творчості на посаді директора і загальна сума отриманої заробітної плати за період 2020 року становить 166 168,13 гривень (а.с. 84).
Оскільки вона є не єдиною донькою позивача, а він ще має дітей від попередніх шлюбів, та, вважає що всі діти повинні надавати допомогу, просила відмовити у задоволені позовних вимог.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів, наданих сторонами, виходив з того, що оскільки позивач отримує пенсію за віком, яка не забезпечує в повному обсязі його потреб, що пов`язано зі станом здоров`я, необхідністю додаткових витрат на лікування, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі в розмірі 1000 гривень щомісячно.
Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності обставин справи та визначеним судом розміром аліментів, і бере до уваги, що позивач погодився з їх розміром.
Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Ця моральна норма була спочатку зафіксована на конституційному рівні, а потім знайшла своє відображення в Сімейному кодексу України.
Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.
Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК України) не є абсолютним.
Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.
Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.
Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей не впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.
Відповідно до статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Так, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів на утримання непрацездатного батька, врахував всі заслуговуючи на увагу інтереси сторін, а саме: матеріальне та сімейне становище матері та дитини, всі види їх заробітку та доходу, непрацездатність позивача та його потребу у матеріальній допомозі, щодо забезпечення достатнього життєвого рівня та необхідних умов для існування, отримання необхідної медичної допомоги, інших додаткових втрат, які не покриваються сумами отриманих ним пенсій.
Колегія суддів повністю погоджується з визначеним судом розміром аліментів, вважає його достатнім, таким, що відповідає інтересам сторін, а також чинному законодавству.
Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду і інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником - адвокатом Костенюк Марією Володимирівною, залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                                        П.П. Лисенко                

Судді:                                        Н.В. Самчишина 

Т.В. Серебрякова

________________________________________________
Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.