КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи: 755/6675/20-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12082/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Винниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ  
 
27 вересня  2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
          головуючий  - Немировська О.В., 
          судді - Махлай Л.Д.,  Ящук Т.І.
розглянувши у порядку письмового  провадження   цивільну справу за  позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення   Дніпровського районного суду м. Києва    від  05 січня 2021 року
 
встановив:
у травні 2020 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 25 663 грн. 38 коп., посилаючись на те, що 07.07.2015 ОСОБА_1 уклала з ТОВ «ФК «ЦФР» кредитний договір на суму 12 000 грн. на строк до 07.07.2019. 
30.07.2018 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») було укладено договір відступлення прав вимоги, за яким до позивача перейшло право вимоги до відповідача коштів у сумі 25 663 грн., яка складається з: 8 166 грн. 25 коп.  - сума заборгованості за тілом кредиту; 1 719 грн. 81 коп. - заборгованість за процентами річними;  9 657 грн. 32 коп. - заборгованості за щомісячними процентами, 6 120 грн. - заборгованості за пенею.        
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від  05 січня 2021 року було частково задоволено позовні вимоги та стягнуто на користь позивача з відповідача заборгованість в сумі 12 526 грн. 85 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині стягнення відсотків річних та щомісячних, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.  
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що 07.07.2015  між ТОВ «ФК «ЦФР»  та ОСОБА_1   було укладено кредитний договір № 399789507 на суму 12 000 грн. на строк до  07.07.2019.        
30.07.2018 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір, згідно умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» належне йому право вимоги до Відповідача коштів у сумі 25 663 грн., яка складається з: 8 166 грн. 25 коп.  - сума заборгованості за тілом кредиту; 1 719 грн. 81 коп. - заборгованість за процентами річними;  9 657 грн. 32 коп. - заборгованості за щомісячними процентами, 6 120 грн. - заборгованості за пенею.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено кредитний договір, при його укладенні сторони погодили всі істотні умови договору, відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, яку слід частково стягнути з відповідача з врахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності. 
Застосовуючи норми матеріального права, суд першої інстанції посилався на положення ст. 11, 16, 253, 257, 261, 267, 512, 514, 525, 526, 530, 629, 1054, 1077 ЦК України. 
Однак повністю погодитись з таким висновком суду неможливо, оскільки він не в повній мірі відповідає обставинам справи.
Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 07.07.2015 було укладено кредитний договір на суму 12 000 грн. на строк до 07.07.2019 шляхом оформлення заяви на отримання кредиту №399789507 
В п. 4 Договору було викладено Графік погашення  щомісячних платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки.        
В частинах 1 та 2  статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1  статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно  з ч. 1 ст.  1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
В  ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України  закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
При зверненні до суду першої інстанції представником позивача у додатках до позовної заяви було надано копію заяви від 07.07.2015 про отримання кредиту за підписом ОСОБА_1 . Також нею було підписано окрему заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР». 
В запереченнях на позовну заяву та апеляційній скарзі ОСОБА_1 визнає факт укладення кредитного договору та не заперечує проти стягнення з неї  заборгованості за тілом кредиту, яка була визначена судом першої інстанції із застосуванням строку позовної давності.
Доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що вона не була ознайомлена з Умовами отримання кредитів та інших послуг, в даному випадку не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині задоволення вимог про стягнення з неї заборгованості за процентами. 
Відповідно до  ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Основними засадами цивільних відносин в ст. 3 ЦК України закріплені, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Доводи апелянта про те, що позивач не довів перехід права вимоги  від ТОВ «ФК «ЦФР» до ТОВ «ФК «ЄАПБ»  є  необґрунтованими, були  предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку. 
За положення п. 1 ч. 1  статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ч. 1 статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 514 ЦК України).
В ч. 1  статті 516 ЦК України закріплено, що  заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Позивач надав при зверненні до суду копію договору відступлення права вимоги №20180730 від 30.07.2018, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та ним, Витяг з реєстру боржників, та повідомлення про відступлення права вимоги, направлені відповідачу  від ТОВ «ФК «ЦФР» та від ТОВ «ФК «ЄАПБ». 
Згідно з ч. 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1  статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Таким чином, відповідач не довів, що вказаний договір відступлення права вимоги є недійсним і позивач не має права звертатись до суду за захистом свого права.
Разом з тим, як у Відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, відповідач зазначала, що позивач в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» включив до умов договору відсотки за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Зокрема, суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що при укладенні кредитного договору, ТОВ «ФК «ЦФР» включив до розрахунку щомісячних платежів початковий процент - 2% від суми кредиту, щомісячний процент в розмірі 3,99% від суми кредиту, та річний процент від суми боргу за договором. При цьому в позовній заяві та в розрахунку, доданому до позовної заяви, позивач вказав, що щомісячний процент нараховується в якості плати за управління кредитом. 
Однак встановлення такої плати без визначення додаткової послуги, не можна визнати законним. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.
За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже,  послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними, про що зроблено  висновок в постанові Верховного Суду України  від 06 вересня 2017 року. 
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення загального розміру заборгованості і вказаного розміру слід виключити розмір щомісячних процентів в сумі 7 261 грн. 21 коп. У зв`язку з цим загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача становить 5 265 грн. 64 коп.
В п. 3 ч. 1 ст. 376  ЦПК України передбачено, що однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення  є невідповідність висновків суду обставинам справи.
Таким чином, апеляційну скаргу відповідача слід частково задовольнити та змінити рішення суду.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1    задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від  05 січня  2021 року  змінити та визначити розмір заборгованості в сумі 5 265 грн. 64 коп. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку  у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                
 
Судді