ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 липня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/4922/20
Головуючий у першій інстанції – Шевченко  І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/716/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Бечка Є.М.,
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
дата складання повного тексту рішення 25 лютого 2021 року, місце його ухвалення –м. Ніжин,
                                      В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 30 грудня 2016 року б/н у сумі 11 939,10 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 30 грудня 2016 року року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір б/н, згідно якого остання отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну карту. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшено до 3500,00 грн. 
Відповідачка в порушення умов кредитного договору, ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, зобов`язання за вказаним договором не виконала та не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку з чим, станом на 14 жовтня 2020 року, виникла заборгованість в сумі 11 939,10 грн, яка і підлягає стягненню з відповідачки.

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» через недоведеність факту укладення із відповідачем договору від 30 грудня 2016 року на визначених у позові умовах та, відповідно, розміру заборгованості.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про  задоволення позову в повному обсязі.  Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, в якій зазначила, що вона приєднується до Умов та Правила надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», які разом з Пам`яткою клієнта та Тарифами банку складають договір банківського обслуговування. 
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновок Верховного Суду, який викладений в постанові від 02 грудня 2020 року справі №284/157/20-ц та безпідставно відмовив у позові. Відповідач отримала кредитну картку та користувалася нею, що підтверджено розрахунком заборгованості, довідкою про видані катки за договором, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та паспортом споживчого кредиту.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України, справа за апеляційною скаргою АТ КБ «Приватбанк» на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року, розглядається судом апеляційної інстанції без виклику учасників справи.
Учасники справи повідомлялись про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) сторін, у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступного висновку.
Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 грудня 2016 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 10).
Відповідно до наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку, станом на 14  жовтня  2020 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором у сумі 11939,10 грн, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 7939,83 грн; заборгованості за простроченими відсотками у сумі 582,49 грн.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 в сумі 3416,78 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В доводах апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що підписуючи договір від 30 грудня 2016 року ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про умови кредитування, у тому числі щодо сплати процентів та штрафу.
На підтвердження своїх вимог АТ КБ «Приватбанк» надав копію анкети-заяви від 30 грудня 2016 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунок заборгованості, виписку з рахунку на ім`я ОСОБА_1 , довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видані кредитні картки, копію паспорту ОСОБА_1 (а.с. 6-77).
Разом з тим, надані АТ «КБ «Приватбанк» документи не підтверджують факту видачі відповідачці кредиту відповідно до умов  договору від 2016 року.
Анкета-заява від 30 грудня 2016 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» не містить інформації про істотні умови договору, а саме: вид картки, суму кредитного ліміту та розмір відсоткової ставки.
Наявний в матеріалах справи витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису ОСОБА_1 , що вірно встановлено судом першої інстанції.
Факт підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» та довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, Універсальна Голд», наданий позивачем розрахунок  заборгованості не доводять видачу ОСОБА_1 кредитної картки та користування нею. 
03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних картка Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника,не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
АТ «КБ «Приватбанк» не надав доказів видачі відповідачу кредиту на підставі підписаної анкети-заяви від 30 грудня 2016 року та отримання ним кредитної картки, оскільки з довідки про видані відповідачу кредитні картки вбачається, що 06 лютого 2018 року на ім`я ОСОБА_1 відкрито рахунок по карті НОМЕР_1 з терміном дії до 11/21, та 14 травня 2018 року відкрито по карті НОМЕР_2 з терміном дії до 01/22 (а.с. 8). В свою чергу, анкету-заяву ОСОБА_1   підписано 30 грудня 2016 року.
Надана АТ «КБ «Приватбанк» виписка з рахунку не містить підпису уповноваженої особи, яка її оформила. При цьому АТ «КБ «Приватбанк» не наведено підстав, з урахуванням яких виписка з рахунку оформлена у відповідній формі без підпису уповноваженої особи.
Крім того, виписка не ґрунтується на умовах договору, оскільки сформована з урахуванням списань на погашення процентів, неустойки та інші списання, щодо яких відсутні докази про їх погодження із відповідачем.
З урахуванням викладеного, така виписка з рахунку не може бути взята до уваги судом.
Таким чином суд вважав, що додані до апеляційної скарги докази не стосуються кредитного договору від 30 грудня 2016 року, який наданий суду в обґрунтування позовних вимог, які стосуються укладеного кредитного договору від 06 лютого 2018 року.
Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на підставі підписаної останньою анкети-заяви б/н від 30 грудня 2016 року.
Апеляційний суд доходить висновку про недоведеність і необґрунтованість вимог Банку, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, не надано, що є його процесуальним обов`язком.
Такі правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18.
Суд першої інстанції вірно встановив всі обставини справи надав їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року без зміни.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:                                       Судді: