ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" липня 2021 р.           Справа№ 910/16681/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко А.І.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Скрипки  І.М. 
 
секретар судового засідання: Бендюг І.В.,
за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 06.07.2021,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл"
на рішення Господарського суду міста Києва 
від 01.04.2021 (повне рішення складено 12.04.2021)
у справі №910/16681/20 (суддя Павленко Є.В.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл"
до Київської міської ради
про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28 листопада 2017 року № 528/3535 "Про надання статусу скверу земельній ділянці, розташованій у пров. Політехнічному, 2-б, у Солом`янському районі м. Києва" у частині надання статусу скверу земельній ділянці (код ділянки 69:036:021) площею 0,0775 га по провулку Політехнічному, 2-б, у Солом`янському районі міста Києва.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірне рішення ради, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл", є протиправним, оскільки на вказаній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна, який перебуває у власності позивача. А надання статусу скверу спірній земельній ділянці створює перешкоди позивачу у реалізації права власності на будівлю, яка розташована на спірній земельній ділянці.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/16681/20 у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, виходячи з фактичних обставин справи та дійсної стадії правовідносин сторін стосовно набуття позивачем майнових прав на спірну земельну ділянку, дійшов висновку про те, що задоволення заявлених позовних вимог взагалі ніяким чином не вплине на законний інтерес Товариства, як власника зазначеного об`єкта нерухомого майна, щодо отримання земельної ділянки, на якій такий об`єкт розміщено та необхідній для його обслуговування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, мотивуючи свої вимоги тим, що неповно та неправильно встановлено обставин, що мають значення для справи.
В апеляційній скарзі, позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задоволення заявлених позовних вимог взагалі ніяким чином не вплине на законний інтерес Товариства, як власника зазначеного об`єкта нерухомого майна, щодо отриманння земельної ділянки, на якій такий об`єкт розміщено та необхідній для його обслуговування, вважає його безпідставним, оскільки, по-перше, позивач як власник нерухомого майна має право на отримання в користування земельну ділянку, на якій розташована будівля; по-друге, надання статусу скверу спірній земельній ділянці унеможливлює відбудову будівлі, яка була незаконно зруйнована на підставі рішення структурного підрозділу виконавчого органу Київради та комунального підприємства Відповідача.
Апелянт звертає увагу на ті обставини, що у рішенні судом першої інстанції не наведено жодних обґрунтувань по суті підстав позову, тобто щодо обґрунтованості оскаржуваного рішення Київської міської ради від 28 листопада 2017 року № 528/3535.
Скаржник також вказує, що судом першої інстанції безпідставно допущено до участі у справі не уповноваженого представника відповідача.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача
26.05.2021 через забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів суду від Київської міської ради надійшов відзив, у якому відповідач не погоджується з доводами та вимогами апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджено матеріалами справи, відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105, з метою раціонального використання і збереження зелених насаджень Радою прийнято рішення від 28 листопада 2017 року № 528/3535 "Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров. Політехнічному, 2-б, у Солом`янському районі м. Києва".
Згідно з пунктом 1 вказаного рішення земельній ділянці орієнтовною площею 1,7 га, розташованій у пров. Політехнічному, 2-б, у Солом`янському районі м. Києва (коди 8000000000:69:036:0012 та 8000000000:69:036:0021) вирішено надати статус скверу згідно з додатком до рішення.
Відповідно до пункту 2 даного рішення внесено зміни до Програми комплексного розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затверджених рішенням Ради від 19 липня 2005 року № 806/3381, продовжених на період до 2015 року рішенням Ради від 27 листопада 2009 року № 714/2783 та до 31 грудня 2017 року рішенням Ради від 7 липня 2016 року № 572/572, включивши до переліку озеленених територій загального користування міста Києва, що відповідають типологічним ознакам та планувальним вимогам (таблиця № 2), земельну ділянку, зазначену в пункті 1 цього рішення.
Згідно з пунктом 3.1 рішення Комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Солом`янського району м. Києва зобов`язано здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування земельною ділянкою, визначеною пунктом 1 цього рішення.
Звертаючись з позовом до суду позивач стверджує, що відповідач не мав підстав для прийняття рішення щодо надання статусу скверу земельній ділянці, загальною площею 0,0775 га у пров. Політехнічному, 2-Б, у Солом`янському районі м. Києва (кадастровий номер 8000000000:69:035:0004), оскільки на ній розташований об`єкт нерухомого майна, що перебуває у власності позивача. Позивач вказує, що рішення від 28 листопада 2017 року № 528/3535 прийнято відповідачем з порушенням процедури погодження розміщення скверу із власником об`єкту нерухомого майна, без попередньої зміни цільового призначення земельної ділянки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтями 140, 142, 143 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Згідно з частинами 1, 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Згідно зі статтею 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а за пунктом 2 статті 22 Закону України „Про столицю України - місто-герой Київ" Київська міська рада має право визначати особливості землекористування.
Статтею 9 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, зокрема: розпорядження землями територіальної громади міста.
Спір у справі стосується законності прийнятого органом місцевого самоврядування - Київською міською радою рішення № 528/3535 від 28.11.2017 в частині надання статусу скверу земельній ділянці загальною площею 0,0775 га у пров. Політехнічному, 2-Б, у Солом`янському районі м. Києва (кадастровий номер 8000000000:69:035:0004).

Відповідно до частини 6 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 4 Господарського кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. 
Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 20 Господарського кодексу України. 
Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів. 
З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. 
Звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.
Натомість, вирішуючи спір, судам належить з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві. 
Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).
Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання. 
Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.
До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.
Стаття 13 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.
Отже, відсутність права та охоронюваного законом інтересу у позивача або недоведеність факту його порушення є підставою для відмови у позові.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Крім того, частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 січня 2019 року в справі № 906/753/17.
Обґрунтовуючи право на звернення з даним позовом до суду, позивач зазначає, що спірним рішенням порушено майнові права Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл", оскільки на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2012 у справі № 5011-47/1684-2012 позивачем було набуто право власності на нежитлове приміщення, розташоване у пров. Політехнічному, 2-б у Солом`янському районі м. Києва.
Як встановлено судом першої інстанції, Громадська організація "Спілка підприємців "Жовтнева", з метою провадження господарської діяльності в порядку, визначеному законодавством України, отримала дозволи від 19 березня 2010 року № 09-0942-06 на розміщення тимчасової споруди, торговельного рядку до 285 кв.м та № 09-0942/1-06 на розміщення торговельного ряду до 55 кв.м за вищевказаною адресою.
14 березня 2013 року у зв`язку із закінченням строку дії цих дозволів, Громадська організація "Спілка підприємців "Жовтнева" звернулася до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про можливість розміщення тимчасових, споруд, площею 55 кв.м та 285 кв.м., за адресою: місто Київ, провулок Політехнічний, 2-4 у Солом`янському районі міста Києва.
У встановлений законом строк виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не було прийнято рішення за наслідками розгляду заяви Громадської організації "Спілка підприємців "Жовтнева" від 14 березня 2013 року, у зв`язку з чим остання звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2013 у справі №910/7248/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2013, за Громадською організацією "Спілка підприємців "Жовтнева" визнано право на розміщення тимчасових споруд, площею 55 кв.м. та 285 кв.м., за адресою: місто Київ, провулок Політехнічний, 2-4, що належать Громадській організації.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2012 у справі №5011-47/1684-2012, що набрало законної сили, за Громадською організацією визнано право власності на нежитлову будівлю по провулку Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва загальною площею 218,1 кв.м, а також зобов`язано Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва зареєструвати Організації декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на об`єкт: нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: провулок Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва загальною площею 218,1 кв.м. 
У подальшому вказану будівлю Громадська організація передала до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл". Факт приналежності цієї будівлі на праві власності позивачу підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2013 року № 6223601, належним чином засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2019, яка набрала законної сили, встановлено, що 22.08.2017 на підставі доручення № 064-8522 від 15.08.2017 Комунальним підприємством "Київблагоустрій" було зруйновано приміщення позивача.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Відтак, адміністративним судом встановлено факт знищення приміщення позивача, яке як зазначає позивач знаходить на спірний земельній ділянці. 
Дані обставини сторонами не заперечуються, а згідно пояснень, наданих позивачем у суді першої інстанції, вищезазначений запис про право власності скасований не був, проте дана зруйнована будівля на час розгляду цього спору не відновлена.
Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами Земельного кодексу України, які є спеціальними відносно цивільно-правових норм, які є загальними.
За приписами статті 120 Земельного кодексу України, у редакції чинній на момент спірних правовідносин, при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 Цивільного кодексу України.
За частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 наголосила на імперативному характері цього законодавчого припису.
У той же час іншою постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 32/563 зроблено висновок про те, що для переходу земельної ділянки у власність до нового власника нерухомого майна необхідною умовою є, щоб земельна ділянка перебувала у законному користуванні попереднього власника нерухомого майна.
Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, у редакції чинній на час спірних правовідносин, істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, ні право власності, ні право користування на спірну земельну ділянку, на якій було розміщене зазначене нерухоме майно, не було оформлене у встановленому законом порядку ні Громадською організацією Спілка підприємців "Жовтнева", ні Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл", як особою, якій передали це майно. Дана обставина підтверджується реєстром земельних ділянок, належним чином засвідчена копія якого наявна у матеріалах справи.
Крім того, принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, закріплений наведеними законодавчими нормами, зумовлений невіддільністю нерухомого майна від земельної ділянки, на якій воно розміщене, і яка фактично є його частиною, та має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.
У той же час набуття позивачем у власність нежитлової будівлі, площею 218,1 кв.м, не вказує на те, що площа земельної ділянки у розмірі 0,0775 га є площею, яка зайнята цією будівлею, а отже, підстави достеменно вважати, що оспорюваним рішенням порушено права позивача також відсутні.
Крім того, як встановлено вище, факт знищення об`єкта речового права не спростовується позивачем, та підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2019 та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі № 826/1 1257/18.
Приписами статті 349 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості тверджень позивача стосовно порушення його прав та законних інтересів, внаслідок прийняття Радою рішення від 28 листопада 2017 року № 528/3535 "Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров. Політехнічному, 2-б у Солом`янському районі м. Києва".
Отже, відсутність права та охоронюваного законом інтересу у позивача або недоведеність факту його порушення є підставою для відмови у позові.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно необґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 28 листопада 2017 року № 528/3535 "Про надання статусу скверу земельній ділянці, розташованій у пров. Політехнічному, 2-б, у Солом`янському районі м. Києва", у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.
Стосовно доводів скаржника про те, що судом першої інстанції допущено до участі у справі неналежного представника відповідача, слід зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача у суді першої інстанції була головний спеціаліст відділу правового забезпечення Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Тіхонова Інна Сергіївна.
Частиною 4 статті 56 ГПК встановлено, що Держава, Автономна Республіка Крим територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника
Разом з тим, чинним законодавством не встановлено обов`язку укладати контракт з державним службовцем при призначення на посаду. Така можливість допускається V випадках, встановлених статтею 34 Закону України «Про державну службу». Натомість, при призначенні на посаду керівником органу видається наказ на призначення та державний службовець підписує посадову інструкцію з чітко визначеними посадовими обов`язками, які покладаються на останнього Також, у Положенні Про Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що затверджене Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 94 від 27.01.2011 (у редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 лютого 2021 року № 223), пунктом 6.7 визначено, що Департамент має право здійснювати представництво (самопредставництво) інтересів Київського міського голови, Київської міської ради, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту, їх посадових осіб в судах України на всіх стадіях судового процесу через посадових осіб відділу правового забезпечення Департаменту, які без окремого доручення беруть участь у справах і усіма правами, крім відмови від позову, визнання позову укладання мирової угоди, що надані законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство, Кодексам України і процедур банкрутства, та на стадії примусового виконання рішень судів позивачу, відповідачу, третій особі, учаснику судового провадження, учаснику виконавчого провадження, стягувачу, боржнику, представнику.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарг в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в оскаржуваному рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/16681/20 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а, отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/16681/20 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/16681/20 залишити без змін.
Матеріали справи № 910/16681/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 23.07.2021.

Головуючий суддя                                                            А.І. Тищенко 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                І.М. Скрипка