Ухвала
Іменем України
 
14 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 361/4165/20
провадження № 61-11275ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України (далі – ЛДЦ МОУ) на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 січня 2016 року по 26 червня 2020 року, а взагалі – до дати винесення судового рішення, в розмірі 676 667 грн, а також – 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 01 серпня 2008 року її було прийнято на посаду лікаря-лаборанта діагностичного відділення Військової частини НОМЕР_1 . 31 грудня 2008 року її було переведено на посаду завідувача лабораторії – лікаря-лаборанта. 01 листопада 2012 року її було переведено на посаду начальника лабораторії – лікаря-лаборанта. 30 червня 2013 року Військову частину НОМЕР_1 перейменовано на ЛДЦ МОУ. 11 листопада 2014 року її було звільнено з роботи за пунктом 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України). Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року у справі № 758/14732/14, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року та постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року, частково задоволено її позов до Військової частини НОМЕР_2 , ЛДЦ МОУ, третя особа – начальник ЛДЦ МОУ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування майнової та моральної шкоди. Поновлено її на посаді начальника клінічної лабораторії – лікаря-лаборанта ЛДЦ МОУ з 11 листопада 2014 року. Стягнуто з ЛДЦ МОУ на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 листопада 2014 року по 04 січня 2016 року в загальній сумі 57 609,36 грн. Вказане рішення суду не виконане відповідачем. У зв`язку з тим, що її не поновлено на роботі, вона втратила середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 січня 2016 року. Крім того, вона позбавлена нормальних умов існування, не має грошей на проживання та зазнала душевних страждань у зв`язку з незаконним звільненням її з роботи. З часу незаконного звільнення в неї з`явилося безсоння, вона стала нервово ставитися до всього навкруги, в тому числі й до близьких родичів, що призвело до розладу стосунків у сім`ї.
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ЛДЦ МОУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 241 935,31 грн. Стягнуто з ЛДЦ МОУ на користь ОСОБА_1  5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що чинне законодавство не передбачає винятків з правила про обов`язковість судового рішення, що кореспондується з обов`язком відповідача виконати рішення Подільського районного суду міста Києва  від 04 січня 2016 року, а відсутність в ЛДЦ МОУ посади, яку позивач обіймала на час звільнення, не є перешкодою для поновлення незаконно звільненого працівника на роботі. Суди врахували середньоденний розмір заробітної плати позивача, встановлений рішенням Подільського районного суду міста Києва  від 04 січня 2016 року, та визначили загальну суму середнього заробітку в розмірі  241 935,31 грн. Крім того, встановивши характер правопорушення та врахувавши вимоги розумності і справедливості, глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнала позивач у зв`язку тривалим невиконанням рішення суду про поновлення її на роботі, суди визначили розмір відшкодування позивачу моральної шкоди в сумі 5 000 грн.
 
08 липня 2021 року ЛДЦ МОУ подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України). 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що за змістом статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі     № 711/8446/16-ц, які не були враховані судами в оскаржуваних судових рішеннях. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року у справі № 758/14732/14 не було виконане з поважних причин, так як у штаті ЛДЦ МОУ відсутня посада, яка зазначена в рішенні суду чи інша посада лікаря-лаборанта. Також суди дійшли помилкових висновків про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки вона не надала жодного доказу, який підтверджував би її душевні страждання.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду лікаря-лаборанта діагностичного відділення Військової частини НОМЕР_1 . 31 грудня 2008 року її було переведено на посаду завідувача лабораторії – лікаря-лаборанта. 01 листопада 2012 року її було переведено на посаду начальника лабораторії – лікаря-лаборанта. 30 червня 2013 року Військову частину НОМЕР_1 перейменовано на ЛДЦ МОУ. 11 листопада 2014 року позивача було звільнено з роботи за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року та постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 758/14732/14, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 та ЛДЦ МОУ, третя особа – начальник ЛДЦ МОУ, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника клінічної лабораторії – лікаря-лаборанта ЛДЦ МОУ з 11 листопада 2014 року. Стягнуто з ЛДЦ МОУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 листопада 2014 року по 04 січня 2016 року в загальній сумі 57 609,36 грн. 
 
На виконанні у Подільському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі – Подільський ВДВС) перебуває виконавче провадження № 49876959 з примусового виконання виконавчого листа Подільського районного суду міста Києва                 від 14 січня 2016 року № 758/14732/14 про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника лабораторії – лікаря-лаборанта ЛДЦ МОУ.
 
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року скаргу ЛДЦ МОУ, заінтересовані особи: Подільський ВДВС, ОСОБА_1 , на дії та рішення державного виконавця задоволено. У вказаній ухвалі суд дійшов висновку, що існують поважні причини та обставини, що роблять неможливим виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника клінічної лабораторії – лікаря-лаборанта ЛДЦ МОУ, зокрема відсутність в штаті ЛДЦ МОУ посади, яка зазначена в рішенні суду, чи іншої посади лікаря-лаборанта. Крім того, ОСОБА_1 не має вищої медичної освіти, яка б дозволяла призначити її на відповідну посаду лікаря.
 
14 грудня 2018 року у виконавчому провадженні № 49876959 з примусового виконання виконавчого листа Подільського районного суду міста Києва від 14 січня 2016 року у справі № 758/14732/14 про поновлення ОСОБА_1 на роботі головним державним виконавцем Подільського ВДВС була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.
 
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року у справі № 758/14732/14 частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Подільського ВДВС від 14 грудня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 49876959 та зобов`язано повернути виконавчий лист на виконання. Скасовано постанову головного державного виконавця Подільського ВДВС від 14 грудня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 49876959 з примусового виконання виконавчого листа № 758/14732/14-ц, виданого 14 січня 2016 року Подільським районним судом міста Києва. При розгляді вказаної скарги судом було встановлено, що в ЛДЦ МОУ відбулися організаційно-штатні заходи, в результаті яких посади ОСОБА_1 не існує. На час розгляду скарги ОСОБА_1 не поновлена на роботі, а боржник не вжив заходів щодо введення посади, яку обіймала ОСОБА_1 , з метою виконання судового рішення.
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ЛДЦ МОУ про зобов`язання внести зміни до штатного розпису та утворити посаду начальника клінічної лабораторії – лікаря-лаборанта ЛДЦ МОУ для поновлення її на роботі.
 
Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що згідно зі статтею 236 КЗпП України  у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Тому для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду необхідно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення – встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Виходячи з частини п`ятої статті 235 КЗпП України, рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року підлягало обов`язковому негайному виконанню після проголошення, незалежно від його оскарження та дати набрання законної сили. 
 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду                від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня    2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі.
 
Встановивши, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року про поновлення позивача з 11 листопада 2014 року на посаді начальника клінічної лабораторії – лікаря-лаборанта ЛДЦ МОУ не було виконано  негайно після його проголошення роботодавцем, з яким позивач перебувала у трудових відносинах, суди попередніх інстанцій в цій справі дійшли обґрунтованого висновку про те, що з цього моменту в позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника.
 
Статтею 1291 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень – складовою права на справедливий судовий захист.
 
Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
 
Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
 
Доводи касаційної скарги про те, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року не виконане з поважних причин, оскільки у штаті ЛДЦ МОУ відсутня посада, яка зазначена в рішенні суду, чи інша посада лікаря-лаборанта, не заслуговують на увагу, оскільки у разі відсутності посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису – ввести посаду, яка була скорочена.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/6746/16-ц (провадження № 61-17594св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (адміністративне провадження № К/9901/21219/18).
 
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, на які послався заявник у касаційній скарзі.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкових висновків про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, так як вона не надала жодного доказу, який підтверджував би її душевні страждання, є неспроможними, оскільки вони зводяться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій в цій справі обставинами справи і оцінкою ними доказів. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77–80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження в цій справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ЛДЦ МОУ про зупинення виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко