ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року	Львів	Справа № 380/1009/20 пров. № СК-А/857/8341/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Затолочного В.С., Качмара В.Я.,
за участю секретаря судового засідання                    Квітовської Ю.С.,
представника позивачів                                        Гелемея Ю.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Львівський обласний військовий комісаріат про визнання протиправними дій, скасування протоколу, зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Брильовський Р.М., 
час ухвалення рішення – 11:05:32, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – 15 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1 звернулися в суд з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просили: визнати протиправним та скасувати рішення щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги внаслідок загибелі (смерті), пов`язаної із захистом Батьківщини, їх батька – сержанта ОСОБА_2 , головного сержанта взводу матеріального забезпечення 8 окремої автомобільної санітарної роти 66 військового мобільного госпіталю, викладену в абз. 2, 3 пункту 2 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 103 від 09 серпня 2019 року; зобов`язати нарахувати та виплатити дітям померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок проходження військової служби, сержанта ОСОБА_2 , головного сержанта взводу матеріального забезпечення 8 окремої автомобільної санітарної роти 66 військового мобільного госпіталю одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату смерті ОСОБА_2 в сумі 960500,00 грн у рівних долях.
На обґрунтування позовних вимог зазначають, що ОСОБА_2 був їхнім батьком. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер при безпосередній участі в антитерористичній операції. 06 червня 2019 року позивачі звернулись до Львівського обласного військового комісаріату з заявами про виплату одноразової грошової допомоги, однак рішенням у такій допомозі відмовлено. Вважають, що вказана відмова суперечить чинному законодавству, оскільки підстави для відмови зазначенні в рішенні не регламентовані, а отже має місце порушення ч. 2 ст. 19 Конституції України.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 та ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок загибелі (смерті), пов`язаної із захистом Батьківщини, їх батька - сержанта ОСОБА_2 , головного сержанта взводу матеріального забезпечення 8 окремої автомобільної санітарної роти 66 військового мобільного госпіталю, викладену в абз. 2, 3 пункту 2 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 103 від 09 серпня 2019 року. Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити дітям померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок проходження військової служби, сержанта ОСОБА_2 , головного сержанта взводу матеріального забезпечення 8 окремої автомобільної санітарної роти 66 військового мобільного госпіталю ОСОБА_1 та ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату смерті ОСОБА_2 в сумі 960500,00 грн у рівних долях.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно Порядку № 975 позивачі мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а також цим Порядком вимог до заявників, а саме: неповноліття, проживанням з померлим та ведення з ним спільного господарства, проживання в Україні, відсутність зареєстрованого шлюбу – не передбачено, тому оскаржуване рішення є протиправним.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що дружині загиблого ОСОБА_3 призначено і виплачено одноразову грошову допомогу в повному розмірі, а саме 750 кратного прожиткового мінімуму, тому суд першої інстанції неправомірно задовольнив вимоги про зобов`язання виплатити таку допомогу у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму у рівних долях, оскільки це призводить до виплати одноразової грошової допомоги у 1250-кратному прожитковому мінімуму, що суперечить законодавству. Крім цього, позивачі не довели, що вони є членами сім`ї загиблого, не наводять допустимих та належних доказів, які б свідчили про те, що вони із загиблим пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. Також, позивачі у відповідності до ст. 6 СК України не мають правового статусу «дитина», адже досягли повноліття.
В судовому засіданні представник позивачів щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Відповідач та третя особа явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 06 червня 2019 року позивачі звернулись до ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявами про виплату їм одноразової грошової допомоги, як дітям померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок проходження військової служби, сержанта ОСОБА_2 , головного сержанта взводу матеріального забезпечення 8 окремої автомобільної санітарної роти 66 військового мобільного госпіталю.
Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 103 від 09 серпня 2019 року, де в абз. 2,3 п.2 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, оскільки відповідно до ст.6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Крім цього, зазначено, що позивачі досягли повноліття, з батьком не проживали та не вели з ним спільне господарство, ОСОБА_1 зареєстрована в шлюбі та має власну сім`ю, а ОСОБА_1 знята з реєстрації та проживає за кордоном.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Однак, колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закону № 2232-ХІІ) військовий обов`язок включає проходження військової служби.
Згідно із ч. 3 ст. 24 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Статтею 41 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Частиною 1 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Згідно із ч. 3 ст. 16 Закону № 2011-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Статтею 16-1 Закону № 2011-XII передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Згідно із ч. 1, ч. 6, 9 статті 16-3 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її отримання. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від отримання одноразової грошової допомоги її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).
Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Відповідно до п. 4 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається в разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення №540 від 27 червня 2019 року, виданої командиром 8 окремої автомобільної санітарної роти сержант ОСОБА_2 в період з 30 грудня 2018 року по 04 лютого 2019 року приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів.
ОСОБА_2 помер у м. Покровськ Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 06 лютого 2019 року.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 60 від 06 лютого 2019 року виданого Покровським відділенням Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи безпосередньою причиною смерті ОСОБА_2 стало вогнепальне поранення.
Згідно Акту службового розслідування затвердженого командиром 8 окремої автомобільної санітарної роти від 21 лютого 2019 року встановлено, що причиною отримання поранення ОСОБА_2 є несанкціонований постріл зі стрілецької зброї 5.45мм АКС-74У в спину внаслідок порушення правил поводження зі зброєю старшим солдатом ОСОБА_4 . 
Відповідно до витягу з Протоколу № 204 від 21 травня 2019 року засідання військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, поранення «вогнепальне кульове наскрізне поранення грудної клітки… (04 лютого 2019 року)» сержанта ОСОБА_2 послужило причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 – ПОРАНЕННЯ І ПРИЧИНА СМЕРТІ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ.
Згідно із п.10 Порядку № 975 члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи: 1. заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги; 2. витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу); 3. витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
До заяви додаються копії: документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства; свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого); свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові); довідки органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; сторінок паспортів повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою); рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста); рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи. які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні.
Пунктом 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Відповідно до п.13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Відтак, колегія суддів звертає увагу, що Порядком № 975 визначено, що  за призначенням одноразової грошової допомоги  необхідно звертатись до уповноваженого органу, тобто  військового комісаріату. Міноборони  же в подальшому виносить рішення про призначення чи відмову у призначенні відповідної допомоги.
З матеріалів справи слідує, що  06 червня 2019 року позивачі звернулися до Військового комісара Львівського обласного військового комісаріату із відповідними заявами про виплату  одноразової грошової допомоги. 
Проте, у виплаті одноразової грошової допомоги останнім було відмовлено, оскільки згідно Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 103 від 09 серпня 2019 року, де в абз. 2,3 п.2 встановлено, що відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Крім цього, зазначено, що позивачі досягли повноліття, з батьком не проживали та не вели з ним спільне господарство, позивач ОСОБА_1 зареєстрована в шлюбі та має власну сім`ю, а ОСОБА_1 знята з реєстрації та проживає за кордоном.
Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 3 СК України можливість набуття статусу члена сім`ї своїх батьків без спільного проживання з ними закон надає лише дитині, правовий статус якої згідно з п. 1 ст. 6 СК України має особа до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_1 народилися 20 березня 1985 року та 16 лютого 1993 року відповідно, тобто на час загибелі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) вони вже були повнолітніми, проживали окремо та не були пов`язані з ним спільним побутом.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є повнолітніми, то в силу норм СК України не можуть мати правового статусу дитини в розумінні СК України.
В той же час, колегія суддів зазначає, що статус позивачів при вирішенні питання про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю свого батька, відповідачем також оцінений і з точки зору належності позивачів до членів сім`ї загиблого.
Згідно наведених вище норм СК України для того, щоб мати право на отримання грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця, особа, яка вважає себе членом сім`ї такого військовослужбовця, повинна довести: а) факт проживання з загиблим; б) наявність у такої особи і загиблого спільного побуту та взаємних прав і обов`язків.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Колегія суддів зазначає, що у СК України широко застосовується поняття «член сім`ї», але юридичного визначення цього поняття цей нормативний акт не містить, в той час як приписами ст. 16-1 Закону № 2011-XII визначено, що члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
В рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що у Конституції України терміни «сім`я», «члени сім`ї», «родичі», «сімейне життя», «утримання» тощо без визначення змісту вживаються неодноразово. Фундаментальним правовим підгрунтям тлумачення понять «член сім`ї», «член сім`ї», який проживає з працівником міліції, «член сім`ї», який перебуває на утриманні військовослужбовця, є визнання Конституцією України людини найвищою соціальною цінністю (стаття 3), проголошення України соціальною державою (преамбула, стаття 1), гарантування громадянам права на соціальний захист, на рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму (стаття 46), на соціальний захист громадян, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (стаття 17), закріплення права кожного на житло (стаття 47), на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї (стаття 48), на вільний вибір місця проживання (стаття 33). Важливе значення для розуміння терміна «член сім`ї» мають конституційні положення про грунтування шлюбу на вільній згоді жінки і чоловіка, про рівні права і обов`язки кожного із подружжя у шлюбі та сім`ї (стаття 51), про рівність дітей у правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза шлюбом (стаття 52), та інші конституційні норми і принципи.
Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім`ї власника будинку (квартири) містить частина четверта статті 156 Кодексу.
Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них.
У Кодексі про шлюб і сім`ю України терміни «сім`я», «члени сім`ї» та похідні від них «сімейний», «сімейні відносини», «родинний» використовуються у багатьох статтях. Відповідні положення або конкретний перелік осіб, які вважаються членами сім`ї, тут теж відсутні. Але зважаючи на загальний зміст Кодексу, особливо розділів II і III, можна дійти висновку про такі важливі ознаки сім`ї, членства в сім`ї, як кровна спорідненість, родинні зв`язки, шлюбні відносини, а положення про встановлення батьківства, викладені у частині третій статті 53, дають підстави для визнання ознаками сім`ї фактичних шлюбних відносин. Стаття 17 цього нормативного акта вводить до правового обігу поняття «родичі по прямій висхідній і низхідній лінії», «повнорідні і неповнорідні брати і сестри», а в статті 95 вжито термін «інші родичі», до яких віднесено діда, бабу, брата, сестру, а також вітчима і мачуху дитини та осіб, які постійно виховували дитину і утримували її як члена своєї сім`ї, надаючи їй систематичну матеріальну допомогу (п. 3 Рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Окрім кодифікованих нормативно-правових актів, законодавець застосовує поняття «член сім`ї» і в інших правових документах, де висловлені різні підходи до його розуміння:
Член сім`ї: а) особа, яка перебуває у шлюбі із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, та діти зазначеного суб`єкта до досягнення ними повноліття - незалежно від спільного проживання із суб`єктом; б) будь-які особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі (Закон України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 01 липня 2021 року).
Отже, член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) – це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що ґрунтується на шлюбі, спорідненні, усиновленні, інших формах влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством.
З матеріалів справи слідує, що згідно копій паспорту ОСОБА_2 останній з 10 серпня 1993 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , з 07 березня 2003 року знятий з реєстрації та з 23 травня 2005 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (том 1 а.с.10-11).
Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_2 (том 1 а.с.9).
Проте, відповідно до копій паспорту ОСОБА_1 остання з 07 липня 2015 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , та належних доказів того, що вона спільно проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_2 , нею не надано(том 1 а.с.5).
Також, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3 батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_2 (том 1 а.с.8).
Проте, відповідно до копій паспорту ОСОБА_1 остання з 26 вересня 1995 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 та знята з реєстрації місця проживання 16 серпня 2018 року та належних доказів того, що вона спільно проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_2 , нею не надано(том 1 а.с.7).
Позивачами не надано доказів того, що вони з батьком спільно проживали і пов`язані спільним побутом, мали спільні права та обов`язки, тобто, що вони є членами сім`ї загиблого ОСОБА_2 .
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що належними доказами не доведено факт спільного проживання позивачів з загиблим, спільного побуту чи взаємних прав та обов`язків, а відтак не доведено, що вони є членами сім`ї загиблого ОСОБА_2 в розумінні Сімейного кодексу України.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутні підстави для виплати позивачам одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум внаслідок загибелі (смерті), пов`язаної із захистом Батьківщини, їх батька – сержанта ОСОБА_2 , головного сержанта взводу матеріального забезпечення 8 окремої автомобільної санітарної роти 66 військового мобільного госпіталю, а тому рішення щодо відмови у призначенні позивачам такої допомоги викладене в абз. 2, 3 пункту 2 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 103 від 09 серпня 2019 року є правомірним.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити повністю.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року у справі № 380/1009/20 – скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_1 відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 21 липня 2021 року.