ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6577/21 Справа № 182/6120/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 182/6120/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Зубакової В.П., 
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 квітня 2021 року -,
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до   ОСОБА_2  про стягнення  аліментів на своє утримання.
В обґрунтування позову зазначила, що позивачка з 04.03.1992 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який на даний час не розірвано, однак у провадженні районного суду перебуває справа за позовною заявою відповідача до неї про розірвання шлюбу. Шлюбні відносини між ними припинено з липня 2020 року. Сторони мають повнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що після укладання шлюбу з відповідачем вони домовились, що вона буде займатися веденням домашнього господарства та піклуватись про сина і чоловіка, тому власного заробітку у неї майже не було, оскільки не було можливості працювати та займати відповідну посаду. На сьогодні вона не має спеціальності по якій би вона могла працювати. Крім того, у зв`язку з погіршенням здоров`я, вона потребує матеріальної допомоги від відповідача. 
Позивачка не є пенсіонеркою та будь-якої соціальної допомоги не отримує. Внаслідок захворювання вона потребує постійного стороннього догляду та допомоги, не може більше фізично працювати, а відповідач відмовляється матеріально їй допомагати.
Маючи хронічні хвороби вона вимушена постійно вживати дорогі медичні препарати, позивачка не має можливості сплачувати комунальні платежі, витрати на харчування та інші речі першої необхідності. Вказує, що потребує постійного лікування, тому позбавлена можливості влаштуватися на роботу. 
На думку позивачки, відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на її утримання, оскільки працює, має стабільний заробіток, також отримує пенсію за віком. По виконавчим листам стягнення з нього не проводяться. 
На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини – відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та задовольнити позов повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права. 
Вказує, що після народження сина вона постійно перебувала у відпустці по догляду за хворою дитиною, у зв`язку з чим не мала змоги працювати за спеціальністю і це було не її бажання, а вимушений крок. 
Документи, які підтверджують стан здоров`я сина, нею не були долучені до матеріалів справи оскільки відзив на позовну заяву від відповідача вона не отримувала.
Вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що вона не досягла пенсійного віку, на обліку як безробітна не перебуває, стан здоров`я не дозволяє їй влаштуватись на роботу, вона постійно потребує додаткових витрат на придбання ліків та відповідного харчування.
На думку позивачки, відповідач має можливість надавати їй допомогу, оскільки він працює, отримуючи стабільний заробіток, також отримує пенсію за віком. 
Вважає висновок суду першої інстанції, що вона за станом здоров`я не позбавлена можливості працювати – помилковим. Вона вже тривалий час не має можливості знайти роботи, оскільки роботодавці не бажають приймати на роботу осіб у перед пенсійному віці та з такими протипоказаннями, як у позивачки.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачки, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04.03.1992 року, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.12.2020 року розірвано.
Сторони мають повнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).
Відповідно до Диплома з відзнакою серії НОМЕР_1 від 03.07.1985 року, позивачка має спеціальність медичної сестри дитячих лікувально-профілактичних закладів (а.с. 6), періодично працювала за спеціальністю, у 2011-2012 роках періодично перебувала на обліку Нікопольського міськрайонного центру занятості та отримувала допомогу по безробіттю (а.с. 7-8). 
Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу – ОСОБА_1 , наданих Пенсійним фондом України, відомості про сплату страхових внесків з 06 місяця 2011 року відсутні (а.с. 17). 
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, щодо ОСОБА_1 інформація про доходи відсутня (а.с. 18).
На теперішній час, позивачка має ряд захворювань, зокрема: гіпертонічну хворобу ІІ стадії, вестибулопатію на фоні хронічного АГ – Хр. Холециститу, Хр. Панкреатиту, Хр. Піелонефріт (а.с. 10).
Відповідач ОСОБА_2 працює на АТ «Нікопольський завод феросплавів», отримує заробітну плату, також перебуває на обліку в Управлінні ПФУ ГУ ПФУ в Дніпропетровські області та отримує пенсію за віком, яка, за період з жовтня 2019 року по жовтень 2020 року, становить 148 585,53 грн. ( а.с. 41,44). 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог. Зокрема, позивачкою не надано суду належних доказів на підтвердження того, що вона не мала можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду за час перебування у шлюбі з відповідачем у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 76 СК України. Доказів неспроможності працювати за спеціальністю через наявні у позивачки захворювання, потреби у постійному сторонньому догляді або того, що вона позбавлена можливості працювати через постійне лікування, матеріали справи також не містять. Крім того в матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачкою значних витрат на обслуговування своєї життєдіяльності, як і докази наявності у позивачки будь-яких витрат на лікування, вживання дорогих медичних препаратів. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. 
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. 
Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, аналіз норм статей 75, 76 СК України дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.
Вищевикладений висновок, узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), а також підтриманий у практиці Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 401/1222/18, провадження № 61-15147св19.
Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена доходом у розмірі прожиткового мінімуму.
Обов`язковою умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя також є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка не досягла пенсійного віку, не є особою з інвалідністю I, II чи III групи, отже, в розумінні ст. 75 СК України, не є непрацездатною особою. Письмові докази щодо стану її здоров`я не містять інформації, що позивачка не має змоги працювати через стан свого здоров`я.
Доводи апеляційної інстанції про те, що вона за станом здоров`я позбавлена можливості працювати, спростовуються матеріалами справи.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач має змогу надавати їй матеріальну допомогу, не є безумовною умовою для стягнення аліментів.
Доводи апеляційної скарги позивачки щодо постійної необхідності у додаткових витратах в придбанні ліків та відповідного харчування, колегія суддів не бере до уваги, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачкою значних витрат на обслуговування своєї життєдіяльності, як і докази наявності у позивачки будь-яких витрат на лікування, вживання дорогих медичних препаратів. 
Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір та встановивши відсутність правових підстав у ОСОБА_1 для задоволення позовних вимог, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивачки зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду  Дніпропетровської області від 21 квітня 2021 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 28 липня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: