ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/568/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.
при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

Представники учасників справи у судове засідання не з`явились 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Мітагро Груп"
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2021
по справі №916/568/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем-2002"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мітагро Груп"
про стягнення 274 880,33 грн

ВСТАНОВИВ
У березні 2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Тандем-2002" (далі - ТОВ "Тандем-2002") звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мітагро Груп" (далі - ТОВ "Мітагро Груп") заборгованість у розмірі 274 880,33 грн, з яких 88860,00 грн основного боргу, 140928,12 грн пені, 45092,21 грн процентів річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.06.2021 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 88 860,00 грн основного боргу, 37 472,80 грн пені, 45 092,21 грн відсотків річних, 2571,39 грн витрат зі сплати судового збору.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору було поставлено, а відповідачем прийнято товар, що підтверджується видатковими накладними. Однак, за поставлений товар відповідач розрахувався частково, решта заборгованості залишилась несплаченою. З огляду на що, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу. 
Щодо заявленої до стягненні пені, суд першої інстанції зазначив, що перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив неврахування позивачем ч. 6 ст. 232 ГК України, яка визначає обмеження нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, шестимісячним строком від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. У відповідності до здійснено судом розрахунку пені,  сума пені становить 37 472,80 грн, та відповідно, підлягає стягненню з відповідача. 
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 10% річних, суд першої інстанції зазначив, що вважає його обґрунтованим, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ТОВ "Мітагро Груп" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2021 по справі №916/568/21 скасувати в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 37  472,80 грн. 
Скаржник зазначає, що не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині стягнення пені, оскільки такі вимоги заявлені з порушенням строків спеціальної позовної давності. При цьому, апелянт зазначає, що був позбавлений можливості заявити про пропуск строку позовної давності, оскільки не приймав участі у справі. 
Також скаржником надано заяву в якій він просить застосувати наслідки спливу позовної давності щодо вимог позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій, що є підставою для відмови в позові в цій частині. 
В обґрунтування названої заяви скаржник зазначає, що нарахування штрафних санкцій могло початись 26.09.2018, оскільки п. 5.1. укладеного між сторонами договору встановлено саме таку дату щодо обов`язку кінцевого розрахунку за поставлений товар, а тому нарахування штрафних санкцій повинно було припинитись 26.03.2018, а з цієї дати річний строк позовної давності встановлений п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, на момент подання позову закінчився. 
Скаржник зазначив, що оскільки його не було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, він не приймав участі у розгляді справи, заяву про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог позивача про стягнення штрафних санкцій заявляється в суді апеляційної інстанції. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №916/568/21 за апеляційною скаргою ТОВ "Мітагро Груп" на рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2021 та призначено справу до розгляду на 16.09.2021.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач посилаючись на приписи ст. 259 ЦК України зазначає, що сторонами у п. 10.3. договору, за взаємною згодою було збільшено спеціальний строк позовної давності до трьох років, а тому твердження апелянта щодо заявлення вимог з порушенням строків спеціальної позовної давності є необґрунтованими. 
У судове засідання від 16.09.2021 представники сторін не з`явились. 
Від апелянта судом апеляційної інстанції 16.09.2021 отримано заяву в якій він просить розглянути апеляційну скаргу без свого представника, через зайнятість його в інших судових процесах та зазначає, що апеляційну скаргу та заяву про застосування наслідків спливу позовної давності підтримує. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на наведені приписи колегія суддів переглядає оскаржуване рішення лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме в частині стягнення пені.  
Як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2018 між ТОВ "Тандем-2002" (постачальник) та ТОВ "Мітагро Груп" (покупець) було укладено договір поставки №12/02/5, пунктом 1.1. якого передбачено, що постачальник зобов`язується передати у власність покупця білково-мінеральні-вітамінні добавки, комбікорми (насипом або фасовані в мішки), премікси, інший товар за погодженням сторін, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його на умовах, передбачених цим Договором.
Найменування товару, його кількість, ціна товару за одиницю і по позиціях вказуються у видаткових накладних постачальника на товар. Сторони домовилися, що усі видаткові накладні, за якими постачальник поставив покупцеві товар протягом терміну дії цього договору, відносяться до цього договору, якщо інше не випливає з відміток або тексту цих накладних (п. п. 2.1., 2.2. Договору).
Ціна товару, що поставляється відповідно до Договору, вказується у видаткових накладних постачальника. У вартість товару включаються усі витрати постачальника згідно з базисом поставки. Загальна вартість Договору визначається як вартість товару, поставка якого здійснюється відповідно до видаткових накладних постачальника. Зміна загальної вартості Договору здійснюється також у разі поставки додаткових партій і підписання уповноваженими представниками сторін додаткових угод да поставку таких партій товару (п. п. 4.1., 4.2. Договору).
Пунктами 5.1. та 5.2. Договору сторони узгодили, що оплата товару покупцем здійснюється в порядку 100% оплати вартості даної партії товару (відповідно до видаткової накладної) протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати поставки конкретної партії товару. Датою поставки конкретної партії товару є дата видаткової накладної постачальника. Постачальник має право, без додаткового погодження з покупцем, грошові кошти, які сплачує покупець відповідно до умов цього договору зараховувати в наступному порядку, незалежно від призначення платежу: в першу чергу - прострочені платежі (основного боргу); в другу чергу - поточні платежі.
Відповідно до п. 11.2. Договору він набуває чинності з 12 лютого 2018 року і діє по 31 грудня 2018 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по даному договору.
Наявними матеріалами справи підтверджується, що позивачем на виконання умов договору було поставлено відповідачу товар за наступними видатковими накладними:  №Т18022000000029 від 20.02.2018 на суму 12500,00 грн з ПДВ (а.с. 40);  №Т18022600000016 від 26.02.2018 на суму 22525,01 грн. з ПДВ (а.с. 41); №Т18030700000035 від 07.03.2018 на суму 10025,00 грн з ПДВ (а.с. 42); №Т18032000000006 від 20.03.2018 на суму 2085,00 грн з ПДВ (а.с. 43); №Т18032200000031 від 22.03.2018 на суму 53700,00 грн з ПДВ (а.с. 44); №Т18051100000019 від 11.05.2018 на суму 23100,00 грн з ПДВ (а.с. 45);  №Т18051400000033 від 14.05.2018 на суму 24400,01 грн з ПДВ (а.с. 46);  №Т18052900000026 від 29.05.2018 на суму 85375,00 грн з ПДВ (а.с. 47);  №Т18070300000016 від 03.07.2018 на суму 103950,00 грн з ПДВ (а.с. 48);  №Т18090500000035 від 05.09.2018 на суму 13860,00 грн з ПДВ (а.с. 49);  №Т18091200000012 від 12.09.2018 на суму 77000,00 грн з ПДВ (а.с. 50).
Прийняття поставленого товару уповноваженою особою покупця позивач підтверджує наступними довіреностями: № 55 від 12.09.2018, № 39 від 29.05.2018, № 96 від 03.07.2018, № 95 від 14.05.2018, № 38 від 11.05.2018, № 94 від 22.03.2018, № 93 від 20.03.2018, № 32 від 07.03.2018, № 33 від 26.02.2018, № 34 від 20.02.2018 (а.с. 51-60).
Згідно з випискою АТ “Креді Агріколь Банку” (а.с. 61) відповідачем були здійснені наступні оплати на рахунок позивача: 26.02.2018 – 38800,02 грн, 10.04.2018 – 12500,00 грн, 10.08.2018 – 19503,53 грн, 28.09.2018 – 10000,00 грн, 02.10.2018 – 20000,00 грн, 12.02.2019 – 10000,00 грн, 02.04.2019 – 5000,00 грн, 19.07.2019 – 50000,00 грн, 24.07.2019 – 50000,00 грн, 01.08.2019 – 50000,00 грн, 23.08.2019 – 50000,00 грн, 08.11.2019 – 15000,00 грн, 21.11.2019 – 10000,00 грн, 23.12.2019 – 20000,00 грн, 31.01.2020 – 10000,00 грн, 12.08.2020 – 2000,00 грн.
Відповідно до бухгалтерської довідки №1 від 2602.2018 здійснено операцію по коригуванню заборгованості між договорами позивача та відповідача. Так, 26.02.2018 відповідачем було сплачено борг за товар згідно договору поставки від 30.08.2017 №30/08/2 у сумі 38800,02 грн. Згідно з актом звірки на момент оплати борг відповідача по вищевказаному договору складав 33143,53 грн. Суму надміру сплачених коштів (5656,49 грн.) перенесено на договір поставки №12/02/5 від 12.02.2018. Даний факт підтверджується підписаним позивачем та відповідачем Актом звірки взаємних розрахунків (а.с. 63).
Таким чином, 26.02.2018 відповідачем було перераховано на рахунок позивача 38800,02 грн, з яких 5656,49 грн – зараховано на користь сплати заборгованості по договору поставки, який є фактичною підставою даного позову.
Відтак, розмір основної заборгованості відповідача перед позивачем за договором поставки складає 88860,00 грн, що не оспорюється сторонами.
Крім того, позивачем, за неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань нараховано та заявлено до стягнення 140928,12 грн пені.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, оскільки позивачем під час здійснення розрахунку не було враховано положення ч. 6 ст. 232 ГК України, яка визначає обмеження нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, шестимісячним строком від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке. 
Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).
Приписами ст. 193 ГК України  встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Згідно з ч. 2 ст. 615  та ч. 2 ст. 625 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так наявними матеріалами справи підтверджується, що позивачем на виконання взятих на себе договірних зобов`язань було поставлено відповідачеві товар, однак, відповідач, у порушення взятих на себе зобов`язань за договором, за поставлений товар у повному обсязі не розрахувався.  
Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
В силу ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
В ст.549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно з п. 8.3. договору у разі прострочення здійснення плати за партію товарів, що поставляється, покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої у момент нарахування пені, від простроченої до оплати суми за кожен день прострочення, а також 10% річних від простроченої до оплати суми.
Колегія суддів зазначає, що звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 140928,12 грн, яка нарахована за період з 27.09.2018 по 12.02.2021.
Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, за змістом ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відтак, судова колегія вважає вірним та цілком обґрунтованим розрахунок пені наведений у рішенні суду першої інстанції, який здійснений за період з 27.09.2018 по 26.03.2019 та складає 37472,80 грн.
З урахуванням наведеного судова колегія погоджується із висновками місцевого господарського суду щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені.
Щодо тверджень апелянта з приводу того, що позивачем вимоги про стягненні пені заявлені з порушенням строків спеціальної позовної давності, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За приписами ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Так, у п. 10.3. договору поставки №12/02/5 від 12.02.2018 позивач та відповідач за взаємною згодою погодили, що для штрафних санкцій, передбачених умовами цього договору, термін позовної давності складає три роки.
Таким чином, вказаним пунктом договору сторони у письмовому вигляді збільшили строк позовної давності для звернення до суду з вимогою щодо стягнення штрафних санкцій, зокрема й у пені, яка передбачена п. п. 8.3. договору у разі прострочення здійснення плати за партію товарів, що поставляється.
Наявними матеріалами справи підтверджується, що позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у межах трирічного строку позовної давності (нарахування з 27.09.2018 по 26.03.2019, звернення із позовом до суду 01.03.2021).
Відтак, доводи апелянта з приводу неврахування місцевим господарським судом спеціального строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними матеріалами справи. 
З приводу заяви скаржника про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій, судова колегія зазначає таке.  
За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Так, за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства. 
Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень.
З огляду на наведене, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення лише у разі, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про розгляд справи, ухвалить у ній рішення. Вказане є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 24.10.2018 у справі № 317/3698/15-ц).
У відповідності до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження ТОВ "Мітагро Груп" є Україна, Одеська обл., Великомихайлівський р-н, селище міського типу Цебрикове, вул. Миру, будинок 70, каб. 11.
Наявними матеріалами справи підтверджується, що ухвала про відкриття провадження у справі від 09.03.2021 (а.с. 90-92), ухвала про повідомлення від 07.04.2021 (а.с. 93-95), ухвала про повідомлення від 21.04.2021 (а.с. 101-103) були надіслані судом першої інстанції за місцезнаходження ТОВ "Мітагро Груп", однак, повернуті відділенням поштового зв`язку із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно з частинами 3 та 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Судова колегія відзначає, що наявні матеріали справи не містять жодних заяв ТОВ "Мітагро Груп" з приводу зміни адреси місцезнаходження. 
До того ж, колегія суддів звертає увагу, що адреса відповідача вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та на яку направлялись ухвали суду першої інстанції, також зазначена відповідачем в апеляційній скарзі, а також заяві про застосування строків позовної давності. 
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, і які регулюють відносини між ними. 
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку). 
Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.
Системний аналіз ст. 120, 242 ГПК України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19).
Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням. 
Судова колегія відзначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Оскільки в матеріалах справи відсутні підтвердження наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, колегія суддів вважає, що факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд першої інстанції, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу про відкриття провадження у справі та ухвали про повідомлення за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і не звернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19).
Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Відтак, відповідач не був позбавлений можливості ознайомитись із процесуальними документами суду першої інстанції у даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що відповідач був належним чином сповіщений про розгляд справи та не був позбавлений об`єктивної можливості заявити про сплив позовної давності щодо вимог позивача про стягнення пені під час розгляду справи у суді першої інстанції. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2021 по справі №916/568/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 20.09.2021.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Лавриненко Л.В.

Суддя                                                                                   Мишкіна М.А.