Ухвала
Іменем України
 
13 липня 2021 року 
 
м. Київ
 
справа № 755/3228/21
провадження № 61-10821ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Козятинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2021 року у складі судді Кучерук І. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2021 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С., Якименко М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про зняття арешту з майна.
 
Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2021 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1  до Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про зняття арешту з майна відмовлено.
 
Ухвала суду мотивована тим, що боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, не може звертатися до суду з заявою про зняття арешту з майна, оскільки у судовому процесі він є боржником та законом для нього встановлений інший порядок вирішення даного питання (шляхом звернення до суду зі скаргою відповідно до розділу VII Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2021 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, зазначивши при цьому, що позов ОСОБА_1 взагалі не підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2021 року у вищевказаній справі, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою той факт, що на виконанні у виконавчій службі відсутні виконавчі документи щодо боржника, виконавчий лист було повернуто стягувачу, і останній не пред`явив його повторно у межах строку для його пред`явлення.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ОСОБА_1 пред`явила позов, зі змісту якого не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування, розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється. 
 
Разом із цим, судами встановлено, що позивач ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні та, відповідно, була відповідачем у цивільній справі.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
 
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
 
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
 
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
 
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
 
Таким чином, установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
 
Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18.
 
Доводи касаційної скарги стосовно того, що оскільки виконавчий лист, в якому вона значиться боржником було повернуто стягувачу, повторно не пред`явлено, строк на його пред`явлення сплинув, тому вона втратила статус боржника у виконавчому провадженні є необґрунтованими та такими, що суперечать Закону України «Про виконавче провадження».
 
Таким чином, оскільки зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2021 року суд відмовляє.
 
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про зняття арешту з майна, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик