ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/11105/20  Номер провадження 22-ц/814/1878/21	Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л. В.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Абрамова П.С., Бондаревської С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2021 року
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що, з метою отримання банківських послуг відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 15.02.2008 року. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. 
Зазначають, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості не реагував, унаслідок чого станом на 30.09.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 18649,50 грн, з яких: 3038,52 грн. – заборгованість за кредитом, 12354,21 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3256,77 – пеня. 
З урахуванням наведеного прохали стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 18649,50 грн. та вирішити питання судових витрат (а.с.1-2).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 15.02.2008 року № б/н в розмірі 3038,52 грн. та 342,47 грн. судових витрат, а всього – 3380,97 грн. 

З вказаним рішенням не погодився позивач, представник якого, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом та пені, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що, місцевим судом було безпідставно відмовлено у стягненні відсотків по кредиту, оскільки згідно виписки про рух коштів, Відповідач активно користувався кредитним лімітом, а главою 71 ЦК України не передбачено надання безоплатного кредиту фінансовою установою – Банком.
Вказують, що відповідачем було підписано Довідку про умови кредитування з використання кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду, де визначено базову відсоткову ставку 3 % на місяць та порядок нарахування пені, а тому підстави для відмови у їх стягненні відсутні.
Зазначають, що сторонами при укладенні Кредитного договору було досягнуто усіх істотних умов.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 

Місцевим судом установлено, що 15.02.2008 року ОСОБА_1 підписана заява без номера про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримана платіжна картка Кредитка «Універсальна» (а.с.11).
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Окрім того, в матеріалах справи міститься Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду від 15.02.2008 року (а.с.12).

Установлено, що відповідачу видавались наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 (видана 25.12.2007 року), строк дії – до 12/11р.; № НОМЕР_2 (видана 06.12.2013 року), строк дії - до 06/16р., що підтверджується довідкою КБ «ПриватБанк» (а.с.10).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку датований 25.12.2007 р., карта № НОМЕР_1 , та в подальшому були встановлені такі кредитні ліміти:15.02.2008р. – 3030,00грн (встановлення кредитного ліміту); 19.06.2008р. – 3030,00грн (зменшення кредитного ліміту); 23.12.2008р. – 3500,00грн (збільшення кредитного ліміту); 25.12.2008р. – 3500,00грн (зменшення кредитного ліміту); 13.01.2009р. – 3000,00грн (зменшення кредитного ліміту); 28.01.2009р. – 3020,00грн (збільшення кредитного ліміту); 28.01.2009р. – 3000,00грн (зменшення кредитного ліміту); 27.03.2009р. – 3040,00грн (збільшення кредитного ліміту); 19.08.2015р. – 3040,00грн (зменшення кредитного ліміту); 01.11.2019р. – 0,00грн (зменшення кредитного ліміту) (а.с.15).

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 30.09.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 18649,50 грн, з яких: 3038,52 грн – заборгованість за кредитом; 12354,21грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3256,77грн – нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.3-8).

Задовольняючи вимоги банку в частині стягнення тіла кредиту суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача суми заборгованості за кредитом у визначеному розмірі.
Відмовляючи у стягненні суми відсотків та пені, місцевий суд вказував, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку», які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15.02.2008 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного. 

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Так, аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також, враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, розрахунку заборгованості, станом на 30.09.2020 року заборгованість ОСОБА_2 перед Банком за кредитом (тілом) становила – 3038,52 грн., яка і була стягнута судом першої інстанції з боржника на користь позичальника.
При цьому, згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відтак, оскільки Банком оскаржується рішення місцевого суду лише в частині відмови в стягненні процентів та пені, то і судом апеляційної інстанції переглядається в цій частині, в іншій частині рішення місцевого суду не переглядається.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Відтак, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, окрім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами та пенею.

При цьому, як убачається, у анкеті-заяві позичальника від15.02.2008 року процентна ставка не зазначена.
Також, в матеріалах справи міститься Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду від 15.02.2008 року, в якій вказана базова процентна ставка в 3% на місяць та порядок нарахування пені (а.с.12).

Згідно положень ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Статтею 79 ЦПК Укрїни встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Так, з аналізу наявної у матеріалах справи Довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду від 15.02.2008 року, вбачається, що вона підписана 15.02.2008 року, проте в даній Довідці не вказано хто є особою підписантом, якого договору (договірних правовідносин) вона стосується, та на які правовідносини поширюється.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не приймає як належний та достовірний доказ, Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду від 15.02.2008 року, щодо наявності обумовленого сторонами обов`язку ОСОБА_2 щодо сплати відсотків та пені (у визначеному Банком у позові розмірі).

Відтак, оскільки Заява від 15.02.2008 року, підписана відповідачем, не містить умов щодо зобов`язання ОСОБА_1  по сплаті відсотків та пені, то Банк при здійсненні розрахунку заборгованості позичальника за договірними процентами та пенею, не керувався умовами, визначеними в Заяві від 15.02.2008 року, а на власний розсуд визначав та змінював їх розмір без обумовлення такого права сторонами.

Окрім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці (долучені до матеріалів справи) Правила, Умови та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про отримання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів взагалі, визначення розміру процентної ставки на рівні, визначному в розрахунку заборгованості та умов щодо можливості в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитними коштами 
Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що до даних правовідносин не можна застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (15.02.2008 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (01.12.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в -заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відтак, апеляційний суд, погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми відсотків та пені за відсутності підтверджень про конкретні, запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, де визначено про можливість банку стягувати відсотки та неустойку (пеню) за користування кредитом, визначати та змінювати їх розмір в довільному порядку.
При цьому, твердження позивача стосовно того, що відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами, при цьому, Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору, колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріали справи якраз і не містять підтвердження того, що саме ці, надані Банком до позову, Умови та Правила були чинними під час укладення договору 15.02.2008року.

Посилання в апеляційній скарзі на Довідку про умови кредитування з використання кредитки Універсальна, 30 днів пільгового періоду, де визначена базова відсоткову ставка 3 % на місяць та порядок нарахування пені, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки у матеріалах справи відсутні докази підписання вказаної Довідки саме відповідачем, та докази того, що вказана Довідка стосується, даних, спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів та пені.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 

       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк",- залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 24 травня 2021 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        П.С. Абрамов

                                                                       С.М. Бондаревська

Повний текст постанови виготовлено 15.09.2021 року.