ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

16 вересня 2021 року

м. Харків

справа №636/4507/20
провадження № 22-ц/818/3739/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач -  ОСОБА_1 ,

відповідач – Державне підприємство «Завод «Електроважмаш»

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  Державного підприємства «Завод «Електроважмаш»  про стягнення  заборгованості по  заробітній платі, компенсації втрати частини доходів та моральної шкоди за апеляційною скаргою Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 лютого 2021 року, постановлене під головуванням судді Оболєнської С.А. в залі суду в місті Чугуїв, (повний текст судового рішення складено 26 лютого 2021 року),  -
в с т а н о в и в :
У грудні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш»  про стягнення  заборгованості по  заробітній платі, компенсації втрати частини доходів та моральної шкоди.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 22 лютого 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 89 884 грн. 71 коп. (без вирахування з цієї суми податків та обов`язкових платежів при її виплаті), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 958 грн. 50 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп. Стягнуто з ДП «Завод «Електроважмаш» судовий збір у дохід держави в розмірі 3310 грн. 43 коп. 
Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 22 лютого 2021 року виправлено описку в резолютивній частині рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 лютого 2021 року по цивільній справі № 636/4507/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ДП «Завод «Електроважмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини доходів та моральної шкоди, де вірним вважати, що позовні вимоги задоволені частково, доповнивши абзацом наступного змісту: «В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити».
В апеляційній скарзі Державне підприємство «Завод «Електроважмаш» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Завод «Електроважмаш» середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 30 958 грн. 50 коп. та в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 10 % від нарахованої суми,  тобто 3095,81 грн., а в частині стягнення моральної шкоди відмовити або зменшити до 1000 грн..
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні клопотання про зменшення розміру середнього заробітку та стягнення моральної шкоди є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що у клопотанні про зменшенні розміру середнього заробітку відповідач не просив повністю звільнити його від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а просив зменшити розмір середньогозаробітку за час затримки фактичного розрахунку посилаючись на те, що у відповідний період затримки виплати заробітної плати позивачу та іншим працівникам підприємства, грошові кошти відповідача було заблоковано, у зв`язку з неоднократним накладанням арештів на банківські рахунки. Таким чином, у відповідача не було реальної можливості проводити будь-які фінансового операції з грошовими коштами до повного зняття арешту з грошових коштів, які знаходились на рахунках підприємства, або відкриття нових рахунків, що також є досить тривалою процедурою. Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що немає підстав для зменшення розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 10% від загального їх розміру. Крім того, відповідач вважає, що позивачем не було надано жодного письмового доказу на підтвердження понесених моральних страждань, зміни укладу життя тощо, а судом першої інстанції не було визначено з яких міркувань та підрахунків моральна шкода була визначена саме в розмірі 10 000,00 грн. Також вказує, що провадження у справі було відкрито з порушенням норм процесуального права, передбаченого ч.4 ст.177 ЦПК України, оскільки позивачем не було надано документів, що підтверджували б сплату судового збору. Отже суд першої інстанції не міг розглядати позовні вимоги не забезпечені сплатою судового збору і мав залишити їх без розгляду у відповідності до ч.1 ст.185 ЦПК України. Крім того судом першої інстанції невірно здійснений розподіл судових витрат, що підлягає сплаті відповідачем.
ДП «Завод «Електроважмаш» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, позивач був звільнений 20.10.2020 року, проте при звільненні відповідач не здійснив остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем. У зв`язку з цим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 89884,71 грн. середній заробіток за час затримки у розмірі 30958,50 грн. та моральна шкода у розмірі 10000,00 грн..
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Оскільки рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 лютого 2021 року оскаржується лише в частині стягнення з ДП «Завод «Електроважмаш» середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 30 958,50 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 грн., тому в іншій частині рішення суду колегією не переглядається.
Судом встановлено, що 14.01.2020 року ОСОБА_1 на підставі наказу №2 від 13.01.2020 року прийнято до ДП Завод "Електроважмаш".
20.10.2020 року згідно наказу №507 від 20.10.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з ДП «Завод «Електроважмаш» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с.10).
З копії довідки ДП «Завод «Електроважмаш» № 245/1064 від 09.12.2020 року вбачається, що під час перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, підприємством була нарахована, але не виплачена позивачеві заробітна плата у розмірі 89884 грн. 71 коп..
До часу ухвалення рішення судом заборгованість по заробітній платі позивачу виплачена не була.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 14.01.2020 року позивача було прийнято на роботу до ДП Завод "Електроважмаш". 20.10.2020 року позивача було звільнено за власним бажанням. На момент звільнення ОСОБА_1 була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 89884,71 грн. Оскільки виплата заборгованості по заробітній платі не була виплачена, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 38182 грн. 15 коп. та моральна шкода у розмірі 10000 грн.
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Здійснення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до абз.3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів в період затримки.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не виконав вимоги чинного законодавства та у день звільнення не здійснив відповідні виплати, внаслідок чого позивач має право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки.
Доказів своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 відповідачем суду не надано.
Відповідно до довідки ДП Завод "Електроважмаш" № 245/1064 від 09.12.2020 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , який займав посаду: Стругальника 5 розряду, складає 1031,95 грн. Заборгованість по заробітній платі становить 89884,71 грн., а саме: за серпень 13392,24 грн., за вересень 14902,44 грн., за жовтень 61590,03 грн. (в тому числі компенсація відпустки та вихідна допомога) (а.с.11).
Остаточна сума розрахунку до звернення до суду позивачу виплачена не була.
Відповідач не надав суду першої інстанції доказів на підтвердження факту здійснення розрахунку з позивачем за нараховану, але не виплачену заробітну плату за час затримки.
З довідки головного бухгалтера ДП «Завод «Електроважмаш» від 09.12.2020 року №245/1064 вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1031 грн. 95 коп. (а.с.11,43).
Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин матеріали справи не містять.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Установивши при розгляді справи що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.
Разом з тим доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті остаточного розрахунку з позивачем при звільненні суду не надано.
Враховуючи те, що повного розрахунку з позивачем в день звільнення проведено не було, тому в силу наведених вище норм ст.ст.116, 117 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Посилання апелянта на нові обставини, а саме: сплату заборгованості із невиплаченої заробітної плати на         розрахунковий        рахунок         ОСОБА_1 та відсутність заборгованості на час подання апеляційної скарги, оскільки підприємством 03.03.2021 року було перераховано частину заборгованості (25%) із заробітної плати в розмірі 22 471,18 грн., що підтверджується витягом із платіжної відомості від 03.03.2021 року; 16.03.2021 року було перераховано         частину заборгованості (35%) із заробітної плати в розмірі 23 594,74 грн., що підтверджується витягом із платіжної відомості від 16.03.2021 року; 22.03.2021 року було перераховано всю заборгованість (залишок) із заробітної плати в розмірі 43 818,79 грн., що підтверджується витягом із платіжної відомості від 22.03.2021 року, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки дані виплати були здійсненні вже після розгляду справи судом першої інстанції.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Виходячи з того, що при звільненні ОСОБА_1 не виплачено всіх сум, що належать йому від ДП «Завод «Електроважмаш» у день звільнення, він має право на отримання середнього заробітку, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 958,50 грн..
Підстав для зменшення суми стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку до 10% від нарахованої суми, тобто 30958,50 грн., колегія суддів не вбачає.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ДП «Завод «Електроважмаш» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у визначеному судом розмірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Також колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права при відкритті провадження у справі та невірно здійснено розподіл судових витрат, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з розміром стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди у сумі 10000 грн. виходячи з наступного. 
Матеріали справи свідчать про те, що в обґрунтування позовних вимог стосовно моральної шкоди,  ОСОБА_1  посилався на те, що внаслідок порушення відповідачем законних прав ОСОБА_1 , а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду
Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.
Судом встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_1 у зв`язку із невиплатою належних йому грошових сум при звільненні, що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця.
За змістом статей 23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Враховуючи ту обставину, що відповідачем було порушено трудові права позивача у зв`язку із невиплатою належних йому грошових сум при звільненні, через що, був порушений його звичайний ритм життя та певні душевні хвилювання, в тому числі із необхідністю вдатись до судового захисту своїх порушених прав та необхідністю доведення перед судом правомірності своїх вимог, колегія суддів вважає, що висновок суду про наявність підстав для стягнення моральної шкоди відповідає фактичним обставинам справи. Натомість стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає моральна шкода у розмірі 5 000 грн., з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.
Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням вищевказаного, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 лютого 2021 року в частині стягнення моральної шкоди підлягає зміні та зменшенню розміру моральної шкоди з 10000 грн. до 5000 грн.
В частині стягнення заборгованості по заробітній платі рішення суду першої інстанції не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» - задовольнити частково.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 лютого 2021 року в частині стягнення моральної шкоди - змінити.
Зменшити розмір стягнутої з Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 10000 грн. до 5000 грн.
В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні рішення суду - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                 О.В. Маміна

Судді:                                                                              І.В. Бурлака

                                                                               О.Ю. Тичкова