ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/6802/2020	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року в адміністративній справі №160/6802/20 (головуючий суддя першої інстанції Юхно І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач 19.06.2020 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому при звільненні з військової служби всіх належних грошових сум;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.06.2018 року по 28.05.2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо невиплати йому при звільненні з військової служби всіх належних грошових сум. Судовими рішеннями встановлено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, індексації грошового забезпечення, компенсації за неотримане речове майно. Вказані суми, на думку позивача, мали бути виплачені при звільненні, проте виплачені не були, а тому відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби всіх належних грошових сум.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.06.2018 року по 28.05.2020 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним. Судом не враховано, остаточний розрахунок відбувся 28.05.2020 року під час виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року у справі №160/2031/20, відповідно до якого позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій. Даним судовим рішенням не вирішувалось питання щодо стягнення середнього заробітку. Враховуючи той факт, що позивачу вчасно не виплачена лише частина коштів, на які він мав право при звільненні, обчисленню на його користь підлягає пропорційна частина відшкодування. Передбачені законодавством про працю норми її плати і порядок вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 
Позивач – ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Відповідно до наказу начальника 4 прикордонного загону від 01.06.2018 року №185-ОС позивача звільнено в запас Збройних сил України на підставі підпункту «б» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України, з правом носіння військової форми одягу.
Відповідно до вказаного наказу визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за 21 добу невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік; одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення на день звільнення за двадцять п`ять повних календарних років військової служби; оклад грошового утримання, надбавку за вислугу років та додаткові види грошового забезпечення за прослужений період у поточному місяці в повному обсязі, відповідно до наказів Адміністрації Державної прикордонної служби України.
Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій, позивач звертавс до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року у справі №160/2031/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 червня 2018 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2020 року у справі №160/2032/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 01.06.2018 року.

На виконання вказаних рішень відповідачем здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення 29.04.2020 року та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки 28.05.2020 року. 
Вважаючи, що належні за рішеннями суду виплати здійснено відповідачем не у день звільнення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції зазначив, що оскільки в день звільнення позивача 01.06.2018 року, відповідачем не було здійснено з ним остаточного розрахунку, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористану частину додаткової відпустки та речове майно з 2015 по 2018 роки, позивач має право на застосування   статті 117 КЗпП України   в частині стягнення з Харківського прикордонного загону середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
При цьому, незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Таке звернення має бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Саме такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних працівникові сум при звільненні.

В даному випадку здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум, належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.
Як встановив суд першої інстанції лише на початку січня 2020 року, тобто тільки через 1,5 роки після звільнення, яке відбулось 01.06.2018 року, позивач звернувся до військової частини з питання нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану додаткову відпустку.
На вказаний запит відповідачем була надана відповідь листом від 21.01.2020 року.
Отже, спір щодо невиплаченої індексації за період з 01.07.2015 року по 01.06.2018 року та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік виник через півтора роки після звільнення позивача, а відповідно в момент звільнення позивача такого спору не існувало, оскільки позивач до відповідача з жодними заявами протягом півтора року після звільнення не звертався. Жодних доказів існування між сторонами спору щодо виплачених в момент звільнення сум позивачем судам обох інстанцій не надавалось.
Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах (щодо стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні внаслідок не нарахування та не виплати під час звільнення індексації заробітної плати) викладено Верховним Судом України у постанові від 04.12.2019 в справі № 825/742/16.
Такий правовий висновок враховується судом на підставі частини 5 статті 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції не вірно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до вимог ст.117 КАС України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених зазначеним пунктом.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року в адміністративній справі №160/6802/20 задовольнити.
Рішення рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від                25 листопада 2020 року в адміністративній справі №160/6802/20 скасувати. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак