ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року	Львів	Справа № 500/1310/21 пров. № А/857/13431/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Іщук Л.П., Обрізка І.М.,  
з участю секретаря судових засідань                                Гром І.І.,                                                                                                                                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про скасування вимоги,

суддя у І інстанції                                                            Дерех Н.В., 
час ухвалення судового рішення                                        не зазначено,
місце ухвалення судового рішення                                        м. Тернопіль,
дата складення повного тексту рішення                               31 травня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив скасувати вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі – ГУ ДПС) №7618-23 від 31 січня 2021 про сплату ним боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – ЄСВ) у розмірі 34929,61 грн.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі № 500/1310/21, позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач як особа, яка отримує пенсію по інвалідності, звільнений від сплати ЄСВ. Тому оскаржувана вимога ГУ ДПС є протиправною та підлягає до скасування.

У апеляційній скарзі ГУ ДПС) просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку ГУ ДПС, як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю, на підставі поданої заяви за формою № 1-ЄСВ з 06 березня 2012 року по даний час. Згідно з Єдиним реєстром адвокатів України Трачу В.І. видано свідоцтво № 199 від 22 грудня 1998 року для здійснення адвокатської діяльності індивідуально.
Згідно з інтегрованою карткою ITC «Податковий блок» заборгованість ОСОБА_1 по ЄСВ становила 34929,61 грн та є правомірною для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №7618-23 від 31 січня 2021 року.
Оскільки платником не виконувалось жодних дій щодо подання звітності та нарахування ЄСВ самостійно, то ГУ ДПС відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон №2464) та на підставі інформаційної системи органів доходів і зборів було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31 січня 2021 року №7618-23. Загальна сума заборгованості станом на 31 січня 2021 року становить 34929,61 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 є адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 25 грудня 1998 року №199.
Відповідно до пенсійного посвідчення від 21 квітня 2010 року серії НОМЕР_1 позивач отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання. 
Довідкою від 08 липня 2020 року № 919 підтверджується, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області і отримує пенсію по інвалідності з 04 липня 2007 року. 
У інформаційній системі «Податковий блок» позивач зареєстрований, як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю, станом на 25 грудня 1998 року та взятий на облік з 06 березня 2012 року, як платник податків.
14 лютого ГУ ДПС було сформовано вимогу №7618-23 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ ОСОБА_1 , у зазначено про наявність у нього станом на 31 січня 2021 року заборгованості у сумі  34929,61грн.
ОСОБА_1 не погодився із наявністю у нього заборгованості, зазначеної у вимозі ГУ ДПС від 31 січня 2021 року №7618-23, та оскаржив її до суду, подавши адміністративний позов, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як свідчать матеріали справи та позиції сторін, що викладені у заявах по суті справи, на стадії апеляційного перегляду фактичні обставини є безспірними, а спір стосується лише наявність у позивача обов`язку щодо сплати ЄСВ.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Спірні правовідносини регламентовано приписами Закону №2464, а також Інструкції про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року № 508/26953 (далі – Інструкція № 449).
За правилами підпункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ) – це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464  платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно із частиною 4 статті 4 Закону №2464 особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування..
З урахуванням того, що ОСОБА_1 є особою, якій встановлена ІІІ група інвалідності, і яка отримує пенсію по інвалідності з 04 липня 2007 року, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у позивача відсутній обов`язок по сплаті ЄСВ, а отже оскаржувана вимога ГУ ДПС від 14 лютого 2021 року №Ф-7618-23 є протиправною.
При цьому суд першої інстанції слушно в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 814/779/17. 
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі № 500/1310/21 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Постанова у повному обсязі складена 16 вересня 2021 року.