Ухвала
іменем України 
1 вересня 2021 року
м. Київ
Справа № 950/2933/19
Провадження № 51-3619 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Сумського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 , 
в с т а н о в и в:
Вироком Лебединського районного суду Сумської області від 1 жовтня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Конотоп Сумської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, 
засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 304, 1 ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК України до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, яке призначене вироком Лебединського районного суду Сумської області від 17 березня 2016 року, остаточно призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015  року № 838-VIII) зараховано ОСОБА_5 строк його попереднього ув`язнення з 16 березня 2016 року до 14 травня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Строк покарання ухвалено рахувати з моменту його затримання з 28 квітня 2020 року. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави за проведення експертиз 978 грн.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 змінено. 
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України зараховано у строк покарання частково відбуте покарання за вироком Лебединського районного суду Сумської області 
від 17 березня 2016 року з 15 травня 2016 року до 1 червня 2016 року включно.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015  року № 838-VIII) зараховано  ОСОБА_5  у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 2 червня 2016 року до 15 квітня 2019 року включно та з 28 квітня 2020 року до 13 квітня 2021 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.
Мотивуючи касаційну скаргу захисник, вказує на те, що в резолютивній частині ухвали апеляційного суду має бути зазначено покарання, призначене по кожному з обвинувачень та остаточна міра покарання, обрана судом. Натомість, апеляційний суд у даній справі, всупереч положенням ст. ст. 370, 374, 420 КПК України, не виконав цих вимог. 
Крім того, захисник, цитуючи практику Верховного Суду, зокрема й правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, зазначає, що апеляційний суд не застосував ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, яка передбачала зарахування у строк відбуття покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до вимог ч. 2ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, при цьому висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України, кваліфікація його дій, вид та розмір призначеного засудженому покарання у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються. 
Як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів зазначила, що призначаючи ОСОБА_5 остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд першої інстанції не зарахував у строк покарання частково відбуте покарання за вироком Лебединського районного суду Сумської області 
від 17 березня 2016 року, яким його засудженоза ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України до трьох років одногомісяця позбавлення волі, а саме термін з 15 травня 2016 року до 1 червня 2016 року включно, оскільки обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України до ухвалення попереднього вироку. 
Крім того,  ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення, за які його засуджено цим вироком ще у 2016 році і ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 2 червня 2016 року його залишено в Сумському СІЗО на час розгляду цього кримінального провадження. При цьому 16 квітня 2019 року обвинувачений звільнений з ДУ «Сумський слідчий ізолятор» по відбуттю строку покарання, призначеного вироком Лебединського районного суду Сумської області від 17 березня 2016 року.
28 квітня 2020 року ОСОБА_5 був затриманий на виконання ухвали Лебединського районного суду Сумської області від 13 березня 2020 року та ухвалою цього ж суду від 29 квітня 2020 року до обвинуваченого застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою у цьому кримінальному провадженні, який неодноразово продовжувався. Оскаржуваним вироком ОСОБА_5 залишено запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
З посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17; провадження №13-31кс18), апеляційний суд зазначив, що оскільки обвинувачений  ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення до 20 червня 2017 року, то в порядку ст. 404 КПК України вирок суду відносно нього в частині застосування положень ч. 5 ст. 72 КК підлягає зміні шляхом зарахування у строк відбування покарання періоду тримання під вартою з 2 червня 2016 року до 15 квітня 2019 року включно та 
з 28 квітня 2020 року до 13 квітня 2021 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Окрім того, як убачається з рішення суду, колегія суддів акцентувала на тому, зарахуванню в строк призначеного покарання обвинуваченому підлягають як частково відбуте покарання за вироком Лебединського районного суду Сумської області від 17 березня 2016 року з 15 травня 2016 року до 1 червня 2016 року включно на підставі ч. 4 ст. 70 КК, так і строк попереднього ув`язнення з 2 червня 2016 року до 15 квітня 2019 року включно та з 28 квітня 2020 року до 13 квітня 2021 року включно (із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі) на підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону №  838-VIII від 26 листопада 2015 року).
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків суду апеляційної інстанції немає.
Водночас, формально покликаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, та стверджуючи про незастосування апеляційним судом положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, захисник не вказує, у чому саме полягало таке порушення та яке саме рішення у цій частині мало бути ухвалено судом апеляційної інстанції. 
Зважаючи ж на те, що апеляційним судом було змінено вирок місцевого суду та застосовано положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону №  838-VIII, а також те, що доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про незастосування судом апеляційної інстанції вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII є формальними та належним чином не обґрунтованими, колегія суддів касаційного суду вважає їх неспроможними. 
Крім того, на доводи захисника про те, що в резолютивній частині ухвали апеляційного суду не зазначено покарання, призначене по кожному з обвинувачень та остаточна міра покарання, колегія суддів наголошує, що підстав вважати незаконним рішення суду апеляційної інстанції в цій частині також немає, оскільки апеляційний суд змінив вирок місцевого суду не в частині призначеного покарання за інкриміновані ОСОБА_5 кримінальні правопорушення, а лише в частині зарахування у строк покарання частково відбутого покарання за вироком Лебединського районного суду Сумської області від 17 березня 2016 року на підставі ч. 4 ст. 70 КК України та застосування положень, передбачених ч. 5 ст. 72 КК України.
Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скаргазахисника не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п.  2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Сумського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                      ОСОБА_3