Постанова                           
Іменем України    
07 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 286/4155/18
провадження № 61-12235св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В., 
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Овруцька міська рада Житомирської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -  Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом                                          до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Овруцької міської ради Житомирської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, про визнання рішення неправомірним, визнання протиправним державного акта про право власності на землю та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.
Позов обґрунтований тим, щовідповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом їй на праві приватної власності належить 38/100 частинижитлового будинку, який розташований на   АДРЕСА_1 . 
Відповідно дорішення Овруцького районного суду Житомирської області                                   від 23 листопада 2007 року вона також набула у власність земельну ділянку площею 0,038 га, яка розташована за вказаною адресою та призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 
Співвласником 62/100 частинивказаного житлового будинку був ОСОБА_2 , який на підставі рішення Овруцького районного суду від 11 січня 2010 року також набув право власності на земельну ділянку площею 0,0720 га, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована  на       АДРЕСА_1 .
Вона дізналасяпро те, що    ОСОБА_2 у 2010 році отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0984 га, призначену для обслуговування 68/100 частинивказаного житлового будинку. Зазначений державний акт виданий на підставі рішення Овруцької міської ради Житомирської області від 07 вересня 2010 року № 244. 
11 листопада 2010 року    ОСОБА_2 подарував цю земельну ділянку     ОСОБА_3 .
У жовтні 2018 року вона вирішила виготовити технічну документацію на належну їй земельну ділянку та звернулась до відділу Держгеокадастру в Овруцькому районі з письмовою заявою про надання роз`яснення. Листом від 31 жовтня 2018 року їй повідомили, що вона не може оформити технічну документацію на належну їй земельну ділянку, оскільки площа земельної ділянки, переданої у власність    ОСОБА_2 , перевищує площу земельної ділянки у межах норм, передбачених статтею 121 ЗК України. Норма безоплатної передачі громадянам земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в містах становить не більше 0,10 га на увесь будинок.    ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку площею 0,0984 га. Отже, вона може виготовити технічну документацію лише на земельну ділянку площею 0,0016 га, що свідчить про порушення її права.
Крім того, вона не підписувала протокол погодження меж, що вказує на недотримання вимог статті 198 ЗК України.
З урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати неправомірним рішення 37 сесії 5 скликання Овруцької міської ради Житомирської області від 07 вересня 2010 року №244 в частині затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, передану у власність ОСОБА_2 , яка розташована на АДРЕСА_2 , визнати протиправним державний акт, серія ЯЛ № 633111, на право власності на вказану земельну ділянку, виданий 04 вересня 2010 року ОСОБА_3 , визнати недійсним договір дарування цієї земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 11 листопада 2010 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 07 березня 2019 року позов задоволено частково. Визнано неправомірним рішення 37 сесії 5 скликання Овруцької міської ради Житомирської області від 07 вересня 2010 року                       № 244 в частині затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_2 , яка розташована на          АДРЕСА_2 . Визнано протиправним державний акт, серія ЯЛ №633111,                     від 04 вересня 2010 року на право власності   ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 1824210100:01:010:0425, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . В іншій частині позову відмовлено.
Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що при передачі у власність  ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0984 га порушено принцип пропорційності розміру земельної ділянки відповідно до частини житлового будинку, власником якої він є. Тобто,   ОСОБА_2 передано частину земельної ділянки, яка не призначена для обслуговування належних йому 62/100 частини цього домоволодіння, що призвело до порушення права ОСОБА_1 , яка відповідно до статті 121 ЗК Українимає можливість приватизувати лише 0,0016 га. 
Позивач на підтвердження позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки від 11 листопада                      2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не надала жодного доказу, якими саме діями відповідачів порушенні її права при укладенні договору дарування частини будинку. 
Оскільки суд скасував права ОСОБА_2 на спірну частину земельної ділянки, то у відповідача відсутні права на сам об`єкт (земельну ділянку) дарування, тому додаткового скасування у цій частині договір не потребує.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 04 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 07 березня 2019 року в частині визнання неправомірним рішення 37 сесії 5 скликання Овруцької міської ради Житомирської області                             від 07 вересня 2010 року № 244 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 , яка розташована за адресою:  АДРЕСА_2 ,                                        та в частині визнання протиправним державного акта на право власності                    ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0984, кадастровий номер 1824210100:01:010:0425, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за цією ж адресою, скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. Рішення в частині розподілу судових витрат скасовано.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що долучений до матеріалів справи технічний паспорт містить інформацію про те, що загальна площа присадибної земельної ділянки спірного домоволодіння становить 0,1600 га, саме такий розмір земельної ділянки закріплений на сьогодні за вказаним домоволодінням, що пояснив представник Овруцької міської ради в судовому засіданні. Отже, виходячи із загальної площі присадибної земельної ділянки, позивач має можливість отримати у власність земельну ділянку в межах норм, передбачених статтею 121 ЗК України. Земельна ділянка площею 0,038 га, право власності на яку визнано за  ОСОБА_1 на підставі рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 23 листопада 2007 року, не виділена в натурі. У матеріалах справи відсутні доказитого, що до складу земельної ділянки, яка була передана у власність   ОСОБА_2 , увійшла земельна ділянка, призначена для обслуговування належної позивачучастини житлового будинку. Позивач не надала доказів на підтвердження того, що вона зверталась до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, тому відсутні підстави стверджувати про порушення її права власності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, просила скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушеннями норм процесуального права.
Норма безоплатної передачі земельної ділянки у приватну власність громадянам становить 0,10 га на увесь будинок, а не на кожного співвласника, тому за умови приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0984 га вона не може приватизувати земельну ділянку, необхідну для обслуговування її частини будинку. Вона вже є власником земельної ділянки площею 0,038 га для обслуговування житлового будинку на підставі рішення суду, а тому вона позбавлена можливості оформити право власності на землю у зв`язку із протиправними діями відповідача. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Права позивача на земельну ділянку не порушені, оскільки вона не зверталася до компетентних органів для вирішенням питання щодо приватизації земельної ділянки. У матеріалах справи немає доказів того, що до складу земельної ділянки, яка була передана у власність  ОСОБА_2 , увійшла земельна ділянка, призначена для обслуговування належної позивачучастини житлового будинку. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що     ОСОБА_1 на праві власності належить 38/100 частинижитлового будинку, розташованого на   АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02 серпня 2007 року державним нотаріусом, зареєстрованого в реєстрі за номером 2-1302 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 серпня 2007 року № 15649478. 
Співвласником 62/100 частини цьогодомоволодіння був    ОСОБА_2  згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого 16 травня 2008 року державним нотаріусом, зареєстрованого в реєстрі за номером 2-1616.
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 23 листопада                2007 року за    ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,038 га, призначену для обслуговування 38/100 частинижитлового будинку                  АДРЕСА_3 .
На підставі рішення Овруцького районного суду Житомирської області                              від 11 січня 2010 року за  ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0720 га під забудовою 62/100 частинижитлового будинку               АДРЕСА_2 . 
Рішенням Овруцької міської ради від 07 вересня 2010 року № 244 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність    ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0984 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована                                       на        АДРЕСА_2 .
На підставі цьогорішення    ОСОБА_2 04 вересня 2010 року виданий державний акт,серія ЯЛ №633111,на право власності на земельну ділянку площею 0,0984 га, кадастровий номер 1824210100:01:010:0425, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташована за адресою:      АДРЕСА_2 і.
Долучений до матеріалів справи протокол погодження меж суміжних земельних ділянок не містить підпису    ОСОБА_1 
11 листопада 2010 року    ОСОБА_2 подарував 62/100 частини житлового будинку та зазначену земельну ділянку своєму синові     ОСОБА_3 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.
Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. 
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регулюється положеннями статті 118 ЗК України.
Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені,  без зміни її цільового призначення, у  розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить  право  власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою,  та на  частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та  частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам  осіб у  вартості  будівлі  та  споруди,  якщо  інше   не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, необхідно враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, можна зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, яка була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, необхідно виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, провадження № 14-47цс20. 
З огляду на викладене, у зв`язку з набуттям спільної часткової власності на житловий будинок у порядку спадкування у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникло також право спільного користування відповідною частиною земельної ділянки, на якій розміщений цей будинок.
Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, провадження № № 14-525цс18.
На підставі рішення Овруцького районного суду Житомирської області                              від 11 січня 2010 року за  ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0720 га під забудовою 62/100 частинижитлового будинку           АДРЕСА_2 .У судовому рішенні вказано, що відповідно до рішення Овруцької міської ради від 15 травня 1997 року передана безкоштовно в приватну власність земельна ділянка в розмірі 0,0720 га під забудовою 62/100 частини житлового будинку    АДРЕСА_2 і   ОСОБА_4 , який не встиг оформити право власності на передану йому у приватну власність земельну ділянку у зв`язку зі смертю, у зв`язку з відсутністюдержавного акта позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину.
Отже,  ОСОБА_2 від попереднього користувача у порядку спадкування за законом перейшло право власності на 62/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2 та земельна ділянка для обслуговування цієї частини будинку  площею 0,0720 га.
Відповідно   ОСОБА_1 належить право власності на 38/100 частинижитлового будинку              АДРЕСА_3  та земельну ділянку площею                   0,038 га, призначену для обслуговування цієї частини будинку. 
Відповідно до пункту «г» частини першої, частини третьої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах- не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв'язку з набуттям ним права власності на житловий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).
Згідно зі статтею 126 ЗК України (у редакції на час отримання відповідачем державного акта) право власності на земельну ділянку посвідчувалося державним актом, який видавався на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування.
Отже, у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як співвласників житлового будинку         АДРЕСА_1 могла бути передана земельна ділянка для будівництва і обслуговування цього будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею не більше 0,1 га.
Рішенням Овруцької міської ради від 07 вересня 2010 року № 244 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0984 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована                                          на       АДРЕСА_2 .Тобто ОСОБА_2 отримав земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0984 гау розмірі, що перевищує розмір успадкованої ним земельної ділянки 0,0720 га. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що такі обставини порушують права позивача як співвласника будинку на розпорядження в повному обсязі належною їй на праві власності частиною будинку та позбавляють її права на приватизацію земельної ділянки, необхідної для обслуговування її частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, оскільки частина неприватизованої землі, яка складає різницю між фактичним розміром земельної ділянки для обслуговування всього житлового будинку, визначеним за наслідками обміру на місцевості в обсязі 0,10 га, та фактично переданою відповідачу, земельною ділянкою цього ж призначення у загальному розмірі 0,0984 га, становить 0,0016 га та є недостатньою для розміщення, обслуговування належної позивачу частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.
Відмовивши в позові, суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку, а його висновки про те, що відповідно до технічного паспорта та пояснень представника міської ради загальна площа присадибної земельної ділянки спірного домоволодіння становить 0,1600 га, тому з урахуванням загальної площі присадибної земельної ділянки позивач має можливість отримати у власність земельну ділянку в межах норм, передбачених статтею 121 ЗК України, земельна ділянка площею 0,038 га, право власності на яку визнано за ОСОБА_1 на підставі рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 23 листопада 2007 року, не виділена в натурі  не відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
За змістом частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статей 364 та 367 ЦПК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК УКраїни.
Законодавством передбачена можливість для громадян України набути право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (пункти «б», «в» частини першої статті  81 ЗК України).
Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах у розмірі не більше 0,10 га.
Оцінюючи доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , суди не взяли до уваги аргументи відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу щодо норми безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах у розмірі не більше 0,10 га (частина перша статті 121 ЗК України).
З огляду на визначений статтею 121 ЗК України розмір земельної ділянки, яку безоплатно мають право отримати громадяни із земель комунальної власності в містах, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 заслуговують на увагу.
Дійшовши висновку про закріплення за будинком земельної ділянки у розмірі 0,16 га, суд апеляційної інстанції належним чином не з`ясував  обставини справи та не надав оцінку доказам у справі.
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що за будинком закріплена земельна ділянка у розмірі 0,16 га грунтується на відомостях технічного паспорта і поясненнях представника  міської ради у судовому засіданні.
Верховний Суд зазначає, що технічний паспорт на будинок - це документ, який містить у собі основні відомості про об`єкт нерухомого майна. Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектурита житлової політики України 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництвата житлово-комунальногогосподарства України від 26 липня 2018 року № 186) у технічному паспорті зазначаються такі характеристики будинку: місцезнаходження (адреса) об`єкта; склад; технічні характеристики; план та опис об`єкта; ім`я/найменування власника/замовника; відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна; відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт.
Отже, розмір земельної ділянки, яка закріплена за будинком не може підтверджуватися лише технічним паспортом на будинок, а пояснення  представника міської ради у судовому засіданні про розмір земельної ділянки без посилання на рішення ради про виділення земельної ділянки не є належним доказом у справі.
Згідно із рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 23 листопада 2007 року рішенням Виконавчого комітету Овруцької міської ради від 18 листопада 1999 року № 328 ОСОБА_5 для обслуговування                         38/100 частини будинку АДРЕСА_3   передана земельна ділянка 0, 038 га для обслуговування цієї частини будинку.
Згідно із рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 11 січня 2010 року рішенням Овруцької міської ради від 15 травня 1997 року ОСОБА_4 передана безкоштовно в приватну власність земельна ділянка розміром 0,0720 га під забудову 62/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2 .
Згідно з рішенням 37 сесії V скликання Овруцької міської ради Житомирської області від 07 вересня 2010 року № 244 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право валсності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських  будівель, споруд (присадибна ділянка) у власність   ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,0984 га для обслуговування житлового будинку (а. с. 15-16).
Верховний Суд зазначає, що законодавство не містить заборони або обмежень на повторне звернення громадян до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із заявами про отримання додатково земельної ділянки, у межах встановлених норм, відповідно до статті 121 ЗК України.
Водночас відповідно до частини четвертої статті 116 ЗК України (у редакції на час прийняття радою оскаржуваного рішення) передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.
Визначений статтею 118 ЗК України порядок передачі земельної ділянкиу власність застосовується при умові дотримання вимог статей 116, 121 ЗК України.
Вирішуючи питання про законність цього рішення ради, суд апеляційної інстанції  не дослідив його на предмет відповідності пункту «г» частини першої статті                          121 ЗК України.
З урахуванням раніше прийнятих рішень Овруцькою міською радою, про які вказано в судових рішеннях та якими визнано право власності на земельні ділянки у відповідному розмірі за сторонами у справі, суд апеляційної інстанції має з`ясувати, чи дотримано граничні норми безоплатної приватизації  при  переданні у власність ОСОБА_6 земельної ділянки у розмірі 0,0984 га, з дотриманням  частини четвертої статті 116 ЦК України.
Крім того, відсутність вмотивованого рішення компетентного органу про відмову у наданні дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не може підтверджувати відсутність у позивача порушеного права, оскільки право на земельну ділянку площею 0,038 га для обслуговування частки будинку  визнано за ОСОБА_1 на підставі рішення суду і вона має право на отримання безоплатно із земель комунальної власності земельну ділянку у розмірі, визначеному законом. 
Поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися норми цивільного процесуального права про правила доказування (статті 76 - 81, 89),  згідно з якими тягар доказування не може бути покладений лише на позивача.
З огляду на надану оцінку аргументів касаційної скарги та висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є обгрунтованою, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам частин першої - третьої статті 263 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції має належим чином перевірити доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, з`ясувати обставини справи на підставі належних і допустимих доказів, перевірити, чи вказане позивачем порушує її права, як співвласника будинку, на приватизацію земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної їй частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої і частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається в суді із листопада 2018 року, проте з урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України), меж розгляду справи судами (стаття 400 ЦПК України) та викладених мотивів вважає необхідним скасувати  постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду  апеляційної інстанції.
Верховний Суд надає перевагу праву позивача на доступ до суду у порівнянні з тривалістю розгляду справи (строками її розгляду).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі постанова суду апеляційної інстанціїпідлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
                                                                                                          А. С. Олійник 
                                                                                                           С. О. Погрібний
                                                                                                          В. В. Яремко