Номер провадження: 22-ц/813/6615/21 
Номер справи місцевого суду: 522/2201/15-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи 522/2201/15-ц
Номер провадження: 22-ц/813/6615/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                
- головуючого судді – Заїкіна А.П.(суддя – доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання – Рибачук О.І.

участники справи: 
- позивач - Заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради,
- відповідачі – 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) Товариство з обмеженою відповідальністю «Івент Менджмент Груп»,
- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – 1) Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, 2) Головне управління держгеокадастру в Одеській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Івент Менджмент Груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Головне управління держгеокадастру в Одеській області, про витребування майна, визнання незаконним та скасування державного акту, визнання недійсним договору та акту прийому-передачі, за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Свяченої Ю. Б. о 15 годині 06 хвилині 16 грудня 2020 року, повний текст рішення складений 28 грудня 2020 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси подав в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, звернувся до суду із вищезазначеним позовом, уточнивши який остаточно просить: 1) визнати незаконним і скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №786130 від 9 жовтня 2008 року, виданий ОСОБА_1 і зареєстрований за № 010850501379 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (далі – державний акт); 2) визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 березня 2011 року, укладений ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. (далі – Договір купівлі-продажу); 3) визнати недійсним акт прийому-передачі нерухомого майна, підписаний 28 березня 2011 року ТОВ «Івент Менеджмент Груп» і ОСОБА_2 ; 4) витребувати земельну ділянку з незаконного володіння ТОВ «Івент Менеджмент Груп» на користь територіальної громади, в особі Одеської міської ради; 5) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 14313727 від 9 липня 2014 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ТОВ «Івент Менеджмент Груп».
Заступник прокурора Приморського району м. Одеси обґрунтовує позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку, площею - 0,1000 га., на АДРЕСА_1 (далі – Земельна ділянка) на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2007 року у справі № 2-1491-1/07 (далі – Судове рішення у справі № 2-1491-1/07), яке скасоване ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 3 квітня 2008 року. Оскільки право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 набув неправомірно, тому відсутня підстава для видання відповідного державного акта на право власності на земельну ділянку. Відтак, заступник прокурора Приморського району м. Одеси вважає, що наступне відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_2 , її внесення до статутного капіталу ТОВ «Івент Менеджмент Груп» також є неправомірними (Т. 1, а. с. 1 - 5).

2.2 Короткий зміст судових рішень у справі

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2015 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси Прокуратури Одеської області в інтересах держави, в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта прийому-передачі нерухомого майна, витребування земельної ділянки з незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав на земельну ділянку, розташовану за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,1000 га., зареєстрованого за № 010850501379.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовна давність спливла щодо вимоги про визнання незаконним і скасування державного акту, оскільки перебіг позовної давності щодо неї почався від дати не пізнішої ніж 9 грудня 2010 року. Питання про витребування майна нерозривно пов`язане з вирішенням питання щодо суб`єкта права власності на земельну ділянку. За умови відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним первинного правовстановлюючого документа (державного акта) можливість задоволення віндикаційного позову відсутня. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Управління земельних ресурсів м. Одеси, яке є спеціально створеним виконавчим органом Одеської міської ради у галузі земельних відносин, оформило та видало державний акт на земельну ділянку до оскарження судового рішення у справі № 2-1491-1/07. Тому, Одеська міська рада не тільки знала, але й не заперечувала, щоб земельна ділянка вибула з її власності та була передана у власність ОСОБА_1 .. До спірних правовідносин не можуть бути застосовані приписи статті 388 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України для віндикаційного позову до ТОВ «Івент Менеджмент Груп», як останнього набувача земельної ділянки. ОСОБА_1 мав право відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки єдиним належним документом на підтвердження права власності є саме державний акт, а не судове рішення у справі № 2-1491-1/07. Державний акт був виготовлений відповідно до закону та посвідчував право власності на земельну ділянку попереднього власника. Тому, ТОВ «Івент Менеджмент Груп» не знало та не могло знати про те, що набуло майно в особи, яка не мала права його відчужувати (Т. 1, а. с. 196 - 199).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Одеської міської ради відхиллено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції довід прокурора про те, що прокуратура дізналась про реєстрацію права власності за ТОВ «Івент Менеджмент Груп» у 2014 року, оскільки про порушене право Одеської міської ради, в інтересах якої пред`явлений позов, прокуратура дізналася у 2010 році (Т. 1, а. с. 358 - 360).
27 липня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області відхиллено. Рішення Приморського районного суд. м. Одеси від 07 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року залишено без змін.
Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої й апеляційної інстанцій у цій справі. Вказав, що суди дійшли правильного висновку про те, що Одеській міській раді ще у 2007 році було відомо про те, що земельна ділянка вибула з володіння її територіальної громади, оскільки рада була стороною у справі № 2-1491-1/07, за наслідком розгляду якої було постановлене судове рішення. Крім того, державний акт на цю ділянку виданий на підставі вказаного судового рішення виконавчим органом Одеської міської ради (Т. 2, а. с. 54 - 55).
05 грудня 2018 року постановою Верховного Суду скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року та рішення Приморського районного суд. м. Одеси від 07 жовтня 2015 року. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний суд вказав, що у цій справі висновки судів про вибуття земельної ділянки за волею Одеської міської ради, оскільки її виконавчий орган видав державний акт на виконання судового рішення, яке надалі було скасоване, не відповідають висновку Верховного Суду України, сформульованому, зокрема, у постановах від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 і від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, та є помилковими. Крім того, стаття 388 ЦК України у справі № 522/2201/15-ц застосована інакше, ніж в постанові Вищого господарського суду України від 10 травня 2016 року у справі № 911/263/15, в якій у подібних правовідносинах вказана стаття була застосована правильно (Т. 2, а. с. 217 - 227).

2.3. Короткий зміст уточнених позовних вимог

У січні 2020 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси подав в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, уточнив позовні вимоги та остаточно просить: 1) визнати незаконним і скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, площею – 0,1000 га., розташовану по АДРЕСА_1 , серії ЯД № 786130 від 09 жовтня 2008 року, виданий ОСОБА_1 і зареєстрований за № 010850501379 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (далі - Державний акт); 2) визнати недійсним договір дарування від 23 березня 2011 року, укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. (далі - Договір дарування); 3) визнати недійсним акт прийому-передачі нерухомого майна, підписаний 28 березня 2011 року ОСОБА_2 з ТОВ «Івент Менджмент Груп»; 4) витребувати земельну ділянку, площею - 0,1000 га., за адресою - АДРЕСА_1 (далі - Земельна ділянка) з незаконного володіння ТОВ «Івент Менджмент Груп» на користь територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради.
Окрім того уточнено позовну заяву в частині складу третіх осіб. Замінено третіх осіб на - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області (Т. 3, а. с. 69 - 75).

2.4 Короткий зміст рішення суду у справі

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2020 року відмовлено у задоволенні вищевказаної позовної заяви заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Івент Менеджмент», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Головного управління держгеокадастру в Одеській області, про витребування майна та скасування державного акту.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції, тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим. Адже, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статями 215, 216 ЦК України. Позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є похідною від вимоги про витребування спірної земельної ділянки, оскільки скасування рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень залежить від встановлення судом правомірності набуття права власності на спірну земельну ділянку, а не від встановлення порушень у діях державного реєстратора. Оскільки вимога про витребування спірної земельної ділянки не підлягає задоволенню, зважаючи на сплив строку позовної давності, то і вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку також не підлягає задоволенню. Наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб (Т. 3, а. с. 172 - 187).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури в апеляційній скарзі оскаржує рішення суду першої інстанції тільки в частині вимог заступника прокурора Приморського району м. Одеси (Одеської місцевої прокуратури №3) в інтересах держави, в особі Одеської міської ради до ТОВ «Івент Менеджмент груп» про витребування земельної ділянки. Просить рішення суду першої інстанції в оскарженій частині скасувати та закрити провадження в частині цих вимог, роз`яснивши право на звернення до суду з цими вимогами в порядку господарського судочинства.

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в частині вимог заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, до ТОВ «Івент Менеджмент груп» про витребування земельної ділянки ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції припустився порушення процесуальних норм, розглянувши справу в цій частині в порядку цивільного судочинства. Вимоги позову до юридичної особи - ТОВ «Івент Менеджмент Груп» про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади, в особі Одеської міської ради (юридичної особи), підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, а тому провадження у справі в цій частині підлягало закриттю.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у цій справі є, зокрема вимоги юридичної особи - Одеської міської ради про витребування земельної ділянки, що вибула поза волею її законного розпорядника, до іншої юридичної особи - ТОВ «Івент Менеджмент Груп», що користується та володіє нею. Утім, судом першої інстанції розглянуто спір в частині вимог про витребування земельної ділянки, який фактично виник між юридичними особами, та залишено поза увагою, що ці вимоги підлягали розгляду за правилами господарського судочинства.
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідачем за вимогами позову про витребування земельної ділянки є - ТОВ «Івент Менеджмент Груп», в той час як інші співвідповідачі – фізичні особи, що набували та втрачали відповідне право на це майно у ланцюгу правочинів, не є відповідачами у такому спорі між двома юридичними
особами (Т. 3, а. с. 193 - 199).

2.7 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Івент Менджмент Груп» не скористались правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Головного управління держгеокадастру в Одеській області не скористались правом надання пояснень на апеляційну скаргу.

3. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.02.2021 року апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2020 року залишено без руху (Т. 3, а. с. 204).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтами подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки (Т. 3, а. с. 206 - 208).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2020 року (Т. 3, а. с. 225).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.03.2021 року призначено апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2020 року до розгляду на 05.08.2021 року на 14:15 годину  (Т. 3, а. с. 226).
21 квітня 2021 року від ТОВ «Івент Менджмент Груп» надійшла заява про прискорення розгляду справи, в якій останнє просить призначити розгляд справи на більш ранню дату (Т. 3, а. с. 229 - 230).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.03.2021 року задоволено заяву ТОВ «Івент Менджмент Груп» про прискорення розгляду справи та призначено справу до судового розгляду на 11.06.2021 року, на 14 год. 00 хв. (Т. 3, а. с. 231).
11.06.2021 року від ТОВ «Івент Менджмент Груп» надійшла заява про розгляд апеляційної скарги за відсутності їх представника.
У судовому засіданні прокурор Бондаревський О.М. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. 
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість її розгляду за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволенню не підлягає.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року по справі № 2-1491-1/07 за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку, площею - 0,1000 га., яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі.
На підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею - 0,1000 га., розташовану по АДРЕСА_1 , серії ЯД № 786130, від 09 жовтня 2008 року, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010850501379. Зазначений акт виданий та підписаний Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.
Ухвалою Приморського районного суду від 08 червня 2010 року по справі № 2-1696/2010 позов залишено без розгляду, у зв`язку з повторною неявкою сторін. 
23 березня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_1 спірну земельну ділянку.
28 березня 2011 року ОСОБА_2 внесла спірну земельну ділянку до статутного капіталу ТОВ «ТОВ «Івент Менджмент Груп», що підтверджується Актом прийому-передачі майна.
09 липня 2014 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області за ТОВ «Івент Менджмент Груп» було зареєстровано (індексний номер витягу: 24006414) право власності (номер запису: 6270595) на вищезазначену земельну ділянку: кадастровий номер 5110137500:45:005:0047, площею - 0,1000 га., що розташована у АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індекснийномер: НОМЕР_1 ) серії НОМЕР_2 .
Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Івент Менеджмент Груп» у теперішній час є власником спірної земельної ділянки на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 липня 2014 року.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині розгляду позовних вимог заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, до ТОВ «Івент Менеджмент груп» про витребування земельної ділянки. Тому законні та обґрунтованість рішення в іншій частині в апеляційному порядку не переглядається.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як було вище зазначено апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення позовних вимог до ТОВ «Івент Менеджмент груп».
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглянувши спір, який виник між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскарженій частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу 

Доводи апелянта, що спір в частині вимог про витребування земельної ділянки, який фактично виник між юридичними особами, підлягає розгляду за правилами господарського судочинства колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 30 ЦПК України у вказаній редакції).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частин першої та другої статті 1 ГПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.
Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 ГПК України у вказаній редакції, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим кодексом, – фізичні особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частини друга та третя статті 21 ГПК України).
Отже, на момент звернення до суду сторонами у господарському процесі за загальним правилом могли бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці.
Юридичною підставою для закриття апеляційним судом провадження у справі в частині вимог до юридичних осіб став, зокрема, припис статті 16 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, відповідно до якого не допускалося об`єднання в одне провадження вимог, які підлягали розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Тобто, цей припис унеможливлював розгляд в одному провадженні вимог, які за предметом належали до юрисдикції різних судів.
Заявлені у справі № 522/2201/15 позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння могли бути предметом розгляду як в порядку цивільного, так і в порядку господарського судочинства, оскільки ЦПК України та ГПК України не встановлювали відповідної заборони. Проте поряд з предметним критерієм для визначення юрисдикції треба враховувати також суб`єктний критерій.
Стаття 1 ГПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, обмежувала участь фізичних осіб у господарському судочинстві окремими категоріями спорів, до яких не були віднесені спори щодо витребування майна, власником якого є фізична особа. Натомість ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, не встановлював обмежень щодо розгляду спорів з таким предметом залежно від суб`єктного складу учасників процесу.
Тобто, ЦПК України у вказаній редакції не передбачав обмежень щодо розгляду спору з таким предметом і суб`єктним складом як у справі № 522/3777/17 за правилами цивільного судочинства. Тоді як ГПК України у відповідній редакції навпаки встановлював обмеження за суб`єктним критерієм, які унеможливлювали розгляд позову прокурора про витребування майна одночасно у фізичних та юридичних осіб.
Позов може бути заявлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 32 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду). Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою (частина друга статті 118 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду).
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Належним відповідачем у спорі про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України є титульний власник спірного майна, що володіє ним на момент звернення позивача до суду з таким позовом.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Відмінність підстав набуття юридичними особами-відповідачами прав на земельну ділянку від підстав набуття таких прав фізичними особами за обставинами справи № 522/2201/15-ц не підтверджує наявність юрисдикції господарського суду у частині вимог до юридичних осіб, як про це помилково зазначив апелянт.
Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником спірних приміщень з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: - суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; -незаконність вибуття останнього з володіння позивача; - відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження володіння таким майном; - наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідачів. Зазначені обставини треба встановити щодо відповідача, від якого позивач витребовує спірну земельну ділянку. Тому доцільним є розгляд і вирішення спору в межах одного провадження.
Колегія суддів вважає, що ефективний судовий захист інтересів держави буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи за правилами цивільного судочинства. Такий розгляд відповідає принципу юридичної визначеності, оскільки не допускає роз`єднання позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки, що є складовими майна санаторію, залежно від суб`єктного складу учасників спору, а також вплине, зокрема, на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин.
Крім того, вирішення такого спору за правилами господарського судочинства в частині позовних вимог до юридичних осіб, а за правилами цивільного судочинства – в частині позовних вимог до фізичних осіб, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту частини другої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, оскільки дослідження одного і того ж предмета та тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічного висновку дійшли суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі 522/3777/17. 
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що дана справа була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка за результатами перегляду попередніх судових рішень не скасувала вказані судові рішення і не закрила провадження у справі в частині вимог до юридичної особи, відповідно до ст. 414 ЦПК України, за наявності окремої думки одного судді щодо наявності підстав для закриття провадження у справі у вищевказаній частині позовних вимог, а направила справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Вищенаведене спростовує доводи апелянта про наявність підстав для закриття провадження у справі у частині позовних вимог до юридичної особи про витребування спірної земельної ділянки.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури, є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури, відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури – залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 02 липня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк 

С. О. Погорєлова