ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5099/21 Справа № 201/13078/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 48 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2  — ОСОБА_3  на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, треті особи - Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, визначивши третьою особою Першу Дніпровську державну нотаріальну контору, в якому просив: визнати за ним право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку із втратою свідоцтва про право власності на квартиру; на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкуванням за законом після смерті матері ОСОБА_5 та на 1/2 частку садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6 і після смерті Матері ОСОБА_5 відповідно до ст. 1269 ЦК України, звернувшись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Однак відповідачка ОСОБА_1 утримує в себе і не надає для вчинення нотаріальних дій оригінал свідоцтва про право власності, у зв`язку з чим цей документ для позивача є втраченим, а нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку із чим позивач був змушений звернутися до суду із цим позовом.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року позов задоволено частково та ухвалено:
Визнати за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 1/5 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на вказану квартиру виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14 жовтня 1996 року За № 1/2095-96.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкуванням за законом після смерті батька - ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкуванням за законом після смерті матері - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкуванням за законом після смерті матері - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки встановлено, що вищенаведеним рішенням суду встановлено, що оригінал правовстановлюючого документа у позивача відсутній, оскільки від знаходиться у відповідачки, його копія була пред`явлена позивачем нотаріусу при поданні заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.  Вимоги позивача до Дніпровської міської ради не підлягають задоволенню, оскільки за змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. У даному випадку, право на спадщину оспорюється іншим спадкоємцем, спадщина судом не визнана відмерлою, спадщина не є самочинним будівництвом, а тому орган місцевого самоврядування не є належним відповідачем по справі, у зв`язку із чим позовні вимоги до останнього не підлягають задоволенню. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду змінити в частині відмови у стягненні судових витрат по справі, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 14 жовтня 1996 року видано свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , копія якого долучена позивачем до матеріалів справи. Квартира належить на праві спільної сумісної власності (а.с. 52 т. 1).
Батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 173 т. 1).
Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частки вказаної квартири.
ОСОБА_6 з січня 1997 року проживає у Німеччині за адресою АДРЕСА_4 , що підтверджується відмітками у паспорті (а.с. 174 – 176 т. 1).
Як вказує представник позивача, свідоцтво на право власності і технічний паспорт зберігалися у батька позивача ОСОБА_6 , а після його смерті документи забрала відповідачка ОСОБА_1 .
05 вересня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до Першої Дніпропетровської ДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , на підставі його заяви заведена спадкова справа № 567-2014 (а.с. 172 – 214 т. 1).
Постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської ДНК Білецької В.І. від 17 серпня 2016 року відмовлено позивачеві ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, оскільки у заявника був відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно (а.с. 185 т. 1).
Постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської ДНК Білецької В.І. від 11 червня 2020 року відмовлено відповідачці ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_6 , оскільки заявниця пропустила установлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 186 - 187 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_5 (а.с. 159 зв. бік. т. 1).
Після її смерті також відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частки вказаної квартири, а також садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належав померлій ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.12.2015 року, виданого Солонянським РУЮ Дніпропетровської області (а.с. 57 т. 1).
17 серпня 2016 року ОСОБА_7 звернувся до Першої Дніпропетровської ДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі його заяви також заведена спадкова справа № 494-2016 (а.с. 158 – 171 т. 1).
Поставною державного нотаріуса Першої Дніпропетровської ДНК Білецької В.І. від 19 червня 2020 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, оскільки у заявника були відсутні правовстановлюючі документ на спадкове нерухоме майно (а.с. 170 т. 1).
25 листопада 2016 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулася також донька померлої ОСОБА_1 (а.с. 159 т. 1).
Як видно із матеріалів справи квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була подарована ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відповідачці ОСОБА_1 на підставі договором дарування, серії та номер 3180, посвідченого 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровський міський нотаріальний округ Батовою Л.Г. (а.с. 200 – 201 т. 1).
ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 (треті особи - приватний нотаріус ДМНО Батова Л.Г., КП «Дніпропетровське МТІ») про визнання недійсним договору дарування.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року по справі № 201/15116/16-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Л.Г., КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради) про визнання недійсним договору дарування – відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.12.2017 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін.
ОСОБА_2 повторно звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року по справі № 201/1550/18 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи – приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання недійсним договору дарування квартири – задоволені.
Визнано недійсним договір дарування квартири від 26 липня 2013 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між дарувальниками ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 і обдарованою ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Людмилою Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 3180 (а.с. 61 – 65 т. 1).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року за результатами оскарження вказаного рішення ОСОБА_1 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовлено (а.с. 66-67 т. 1).
Поставною колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 квітня 2020 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року скасовано. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року залишено в силі (а.с. 68 – 72 т. 1).
У цій справі судами було встановлено, що 04 жовтня 2016 року через представника ОСОБА_3 позивач дізнався, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира 26 липня 2013 року була подарована відповідачці ОСОБА_1 за договором дарування (серія та номер: 3180, посвідченого 26 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровський міський нотаріальний округ Батовою Л.І.
Постановами нотаріуса від 17 серпня 2016 року і від 19 червня 2020 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю в нього правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на спадкове майно.
Разом із тим, судом установлено, що вищенаведеним рішенням суду встановлено, що оригінал правовстановлюючого документа у позивача відсутній, оскільки від знаходиться у відповідачки, його копія була пред`явлена позивачем нотаріусу при поданні заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 (а.с. 198 т. 2).
Окрім того, наявність свідоцтва про право власності на спірну квартиру підтверджується листом КП «Дніпропетровське БТІ» від 24 березня 2015 року № 2929, наданим на запит нотаріуса (а.с. 180 т. 1).
Отже позивач через вказані обставини не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду із даним позовом.
ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6 і після смерті матері ОСОБА_5 відповідно до ст. 1269 ЦК України, оскільки своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Як видно із матеріалів спадкових справ, спадкоємиця ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 . Після смерті батька ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини не подавала.
Відтак, позивач є спадкоємцем 1/5 частини квартири, яка залишилася після смерті батька та матері 
Також позивач ОСОБА_6 є спадкоємцем 1/2 частку садового (дачного) будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який залишився після смерті матері ОСОБА_5 .
Разом із тим, як видно із матеріалів справи, 25 листопада 2016 року із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) звернулася також донька – відповідачка ОСОБА_1 (а.с. 159 т. 1).
ОСОБА_1 своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матерів, і нотаріусом їй не відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, тому ОСОБА_1 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 .
Таким чином, після смерті матері ОСОБА_5 позивач і відповідачка як спадкоємці першої черги успадковують по 1/10 частин спірної квартири.
Також відповідачка ОСОБА_1 є спадкоємицею 1/2 частку садового (дачного) будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який залишився після смерті матері ОСОБА_5 .
Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки встановлено, що оригінал правовстановлюючого документа у позивача відсутній, оскільки від знаходиться у відповідачки, його копія була пред`явлена позивачем нотаріусу при поданні заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вимоги позивача до Дніпровської міської ради не підлягають задоволенню, оскільки за змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. У даному випадку, право на спадщину оспорюється іншим спадкоємцем, спадщина судом не визнана відмерлою, спадщина не є самочинним будівництвом, а тому орган місцевого самоврядування не є належним відповідачем по справі, у зв`язку із чим позовні вимоги до останнього не підлягають задоволенню. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
За змістом листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування року» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
У відповідності до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позов від 13 серпня 2020 року не може вважатися таким, що був поданий у 2016 році, та такий позов повинен був розглядатися під іншим єдиним унікальним номером справи, таким чином розглядаючи позов від 13 серпня 2020 року так, нібито він поданий у 2016 році, суд позбавив її права на надання заяви про застосування строків позовної давності, колегія суддів відхиляє, оскільки первісний позов позивача був поданий саме у 2016 році та він був повернутий позивачу ухвалою від 30 листопада 2016 року, тоді як Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, дана ухвала суду про повернення позовної заяви була скасована та справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. А отже в діях суду першої інстанції порушення норм процесуального права відсутні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин у позові, а саме доказів того, що він звертався до неї з проханням надати йому правовстановлюючі документи, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки такі обставини не спростовують відсутність у позивача таких документів.
Оскільки судом першої інстанції встановлено, що у позивача оригінал правовстановлюючого документа у позивача відсутній, через вказані обставини не має можливості оформити спадкові права, суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги.
А отже апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню буз змін.
Що стосуються апеляційної скарги ОСОБА_2 то колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог частин 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання ) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Частинами 1-3 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано квитанцію від 31 липня 2020 року на суму 27000 грн..
Так, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у ч. 6 ст. 137 ЦПК України.
З вище викладено вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, але лише в разі подання іншою стороною клопотання про їх не співмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року (справа № 907/357/16).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обставини справи, норми права, наявні в матеріалах справи докази щодо підтвердження витрат на правничу допомогу, керуючись нормами ст. 141 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 27000 грн.
Що стосується посилань ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо неправильного визначення судом першої інстанції судового збору, то колегія суддів вважає, що в цій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції стягнув судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору саме в частині задоволених позовних вимог. А тому підстави для зміни рішення суду в цій частині відсутні.
З огляду на заначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_2 підягає частковому задоволенню, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року в частині відмови у стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасуванню, в решті рішення суду - залишенню без змін, як законне та обгрунтоване.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  — ОСОБА_3  — задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року в частині відмови у стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 27 000 грн.
В решті рішення суду - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко