ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7147/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                         Єгорової Н.М.,
суддів                                                                      Федотова І.В., Чаку Є.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління ДМС в Дніпровській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИЛА :
У березні 2020 року позивач Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління ДМС в Дніпровській області, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 62-20 від 10 березня 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем в Україні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що влада Російської Федерації не здатна забезпечити захист позивачеві від незаконного ув`язнення з політичних причин та систематичного порушення прав людини, оскільки сама влада є агентом переслідування позивача. Таким чином, працівники відповідача провели перевірку відомостей, викладених у заяві-анкеті та анкеті позивача формально.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що аналіз актуальної інформації про країну походження заявника вказує на те, що наведення відомостей, викладених у заяві-анкеті та анкеті позивача, не стосується особисто заявника, оскільки він не належить до категорії осіб, які можуть переслідуватися через свою діяльність: не був членом будь-якої політичної партії, громадської, військової, соціальної організації; відповідною діяльністю, а також журналістською практикою та критикою влади в соціальних мережах, не займався.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що     «был вынужден покинуть Россию в 2012 г. по религиозным причинам, а именно из-за угрозы применения ко мне, а также моим родным и близким родственникам физического и психологического насилия со стороны государства РФ и ее спецслужб. Я вместе со своими родными и близкими исповедовал ислам (мусульманин - суннит) за такие действия власть России была агресивно настроена относительно нас…Много мусульман остаются без вести пропавшими или их тела найдены со следами жутких пыток, на окраинах разных селений нашей республики да и всего северного ОСОБА_2 . В 2013 г. я приехал в Украину для лечения травм полученных в автоаварии в 2009 г. Я остался на Украине в Крыму, завел семью и жил до 2014 г. В начале марта 2014 г. во время анексии Крыма Россией, мне пришлось покинуть Крым, спасая свою жизнь и жизнь своей семьи с другими крымскими татарами. Проживаю на материковой части Украины с 2014 г. Моя жена, гражданка Украины, сын гражданин Украины и скоро появится на свет в июне месяце по воле господа еще один ребенок. За время проживания на Украине я не совершал никаких противоправных действий. Наоборот, оказывал волонтерскую помощь участникам АТО и участникам блокады Крыма. Из-за чего могу преследоваться по политическим признакам и подвергнут пыткам я и мои родные и близкие проживающие в РФ и окупированном Крыму.».
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було вручено позивачу Повідомлення № 6 від 14 листопада 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У вищезазначеному Повідомленні зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту” позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 27 жовтня 2016 року № 547-16.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року у справі № 826/1030/17, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2018 року, постанови Верховного Суду від 30 липня 2020 року визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 27 жовтня 2016 року № 547-16 та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством.
На виконання зазначених судових рішень ГУ ДМС в Дніпропетровській області було видано наказ від 20 березня 2018 року № 23 про повторний розгляд заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України від 16 липня 2018 року № 217-18 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Дане рішення вмотивоване тим, що відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2016ZP0005 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , висновку Управління ДМС у Дніпропетровській області, а також рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року у справі № 826/1030/17, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону відсутні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року у справі №826/13603/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суд від 09 жовтня 2019 року визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №217-18 від 16 липня 2018 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством.
На виконання вищевказаного рішення Державною міграційною службою України прийнято рішення від 28 жовтня 2019 року №86-19, яким зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення ДМС.
Надалі, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видано наказ № 140 від 04 листопада 2019 року «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити потворний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 16 липня 2018 року № 217-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За наслідком повторного розгляду заяви позивача Головним управлінням ДМС Дніпропетровської області затверджено висновок від 05 лютого 2020 року, у якому у зв`язку із відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону рекомендовано ДМС прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Надалі, Директором Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства затверджено висновок Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06 березня 2020 року справа № 2016ZP0005.
На підставі наведеного Державною міграційною службою України прийнято рішення № 62-20 від 10 березня 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (далі – спірне та/або оскаржуване рішення).
Спірне рішення мотивовано тим, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону.
Вважаючи рішення Державної міграційної служби України №62-20 від 10 березня 2020 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивача є лише його спробою уникнути участі у проведенні легальних та легітимних заходів кримінально-процесуального характеру передбачених законодавством Російської Федерації, та можливого настання кримінальної відповідальності у разі вчинення даним громадянином Російської Федерації злочинного діяння.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно ч.ч. 5, 7, 13 ст. 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.        
Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Враховуючи викладене, незважаючи на обов`язок заявника надати докази існування визначених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI обставин, відповідачу при прийнятті оскаржуваного рішення належить перевірити дійсне існування таких обставин, за яких існують реальні побоювання щодо загрози життю чи здоров`ю позивача у країні громадянської належності з релігійних, політичних, расових чи інших, визначених Законом № 3671-VI мотивів.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17 травня 2016 року та під час співбесід 17 травня 2016 року, 26 травня 2016 року, 12 квітня 2018 року, 27 листопада 2019 року вказував, що причинами залишення Російської Федерації стали побоювання переслідувань за свої релігійні переконання, а саме побоювання застосування до нього та його рідних психологічного та фізичного насильства з боку Російської Федерації, оскільки він та його родина сповідують іслам (мусульмани-суніти).
Також у заяві позивач вказував, що прибув на територію України в 2013 році для лікування травм, отриманих внаслідок автоаварії в 2009 році. На території України одружився, має 2 дітей. В подальшому, позивач стверджує, що побоюється повернутися через своє волонтерство під час російсько-української війни, зокрема у Міжнародному миротворчому батальйоні імені ОСОБА_3 , а потім в громадянському формуванню з охорони порядку та державного кордону «Аскер».
Так, позивачем фактично заявлено дві підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме:
- релігійні, те що він та його родина є мусульманами-сунітами;
- волонтерська діяльність під час російсько-українського конфлікту.
В протоколі додаткової співбесіди зазначено, що у зв`язку з повторним розглядом заяви від 27 листопада 2019 року на території України позивач лікується, жодну волонтерську, громадську, політичну чи релігійну діяльність не здійснює.
На питання чому йому пред`явлені такі вимоги в Російській Федерації позивач відповів, що думає, що вказане відбулося внаслідок волонтерської діяльності в батальйонах ім. Д. Дудаева і Аскер в 2015 році.
Із зазначеного позивачем також вбачається, що його брата за ознаками релігії не переслідують, оскільки він не був таким релігійним, позивач не здійснював громадську, політичну діяльність на території Російської Федерації, а здійснював релігійну діяльність, активно відвідував мечеть, брав участь в житті релігійної громади.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач дійсно має об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я через переслідування з релігійних та політичних причин, оскільки в РФ спостерігаються непоодинокі випадки переслідування релігійних мусульман, а також активістів, хто підтримує Україну у її боротьби із окупацією РФ частини її території.
Натомість, як вбачається із матеріалів справи, зокрема із співбесіди, проведеної 26 травня 2016 року уповноваженою посадовою особою із громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої в протоколі співбесіди від 26 травня 2016 року, який міститься в матеріалах справи № 2016 ZP 0005, оформленої відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особи яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та копію якої надано суду першої інстанції, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 стверджував, що на території Російської Федерації проблем з правоохоронними органами в нього не виникало, також не було проблем при виїзді з Російської Федерації, виїхав легально. (Протокол співбесіди від 26 травня 2016 року, стор. 7, 13 - 15, 21 т. 3).
ОСОБА_1 зазначив, що покинув країну постійного проживання та поїхав до Єгипту з метою навчання на курсах арабської мови в Каїрі: «...хотів навчатися в Єгипті та вивчати арабську, щоб читати Коран в оригіналі...» (Переклад українською мовою протоколу співбесіди від 26 травня 2016 року).
На запитання уповноваженої посадової особи чи звертався громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 з питання надання йому статусу біженця в Єгипті, ОСОБА_1 відповів, що не звергався, що він не бачив в цьому сенсу, до нього ніхто не приходив, він там жив і навчався: «Я жив на законних підставах. Я перетинав кордон. їздив до Криму, а потім повертався в Єгипет» (Переклад українською мовою протоколу співбесіди від 12 квітня 2018 року, стор. 105 т. 3).
Також, під час співбесіди проведеної 12.04.2018 року уповноваженою посадовою особою із громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 . останній повідомив, що пізніше за власним бажанням він виїхав з Єгипту в Україну, з метою
лікування: «Знайомі порадили, в Криму є санаторії та порадили пройти там лікування» (Переклад українською мовою протоколу співбесіди від 12 квітня 2018 року, стр.105 т. 3).
На територію України ОСОБА_1 вперше прибув у 2013 році, з метою лікування травми отриманої ним йще в 2009 році в наслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із доводами відповідача, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 покинув країну громадянської належності у 2012 році легально та добровільно, з метою вивчення іноземної мови в третій країні, та через тривалий час після цього, прибув з Єгипту до України, ніби то, зі слів самого ОСОБА_1 , з метою лікування травми отриманої ним йще в 2009 році в наслідок дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся лише в 2016 році, вже під час свого перебування в СІЗО, тобто через тривалий проміжок часу, який минув з моменту виїзду даного громадянина Російської Федерації з країни його громадянської належності та прибуттям в Україну.
Також, зі слів громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , зафіксованих в протоколі співбесіди від 26 травня 2016 року, під час його перебування в країні громадської належності, ніякі переслідування до нього, а також, до його родичів, не застосовувалися (Протокол співбесіди від 26 травня 2016 року, стор. 7 – 8 т. 3).
З листа-відповіді Громадського формування з охорони громадського порядку та/або державного кордону «Аскер» від 18 грудня 2019 року за підписом керівника ОСОБА_4 який надійшов до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 19 грудня 2019 року за вх. № 19325/1/1201-19ЕД Громадське формування з охорони громадського порядку та/або державного кордону «Аскер», повідомляє про наступне, а саме: «що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не здійснював волонтерську та/або будь-яку іншу допомогу ГФЗОГПТДК «Аскер», (справи № 2016 ZP 0005, арк. 68, т. 3).
Крім іншого, колегія суддів враховує, що з інформації про країну походження заявника, яка наявна в публічному доступі, зокрема, у глобальній веб-мережі «Інтернет», та яка теж врахована під час під час прийняття ДМС рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 березня 2020 року № 62-20. відомо про наявність катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижує гідність, видів поводження з боку представників правоохоронних органів та пенітенціарних служб Російської Федерації.
Однак, як вбачається з актуальної інформації про країну походження ОСОБА_1 - Російську Федерації, вищевказане стосується політичних та громадських активістів, журналістів, правозахисників та учасників акцій протесту.
Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами, що аналіз актуальної інформації про країну походження заявника ( ОСОБА_1 ) вказує на те, що ця інформація не стосується особисто заявника, оскільки він не належить до категорії осіб, які можуть переслідуватися через свою діяльність: не був членом будь-якої політичної партії, громадської, військової, соціальної організації; відповідною діяльністю, а також журналістською практикою та критикою влади в соціальних мережах, не займався.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Російська Федерація дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, установлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання Організації Об`єднаних Націй (ООН) від 10 грудня 1984 року).
Також Російська Федерація дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховної Ради Російської Федерації від 13 листопада 1992 року № 3876-1 «Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації).
У Російській Федерації діє національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації «Про біженців» від 19 лютого 1993 року № 4528-1) яким, зокрема, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком і користуватися ним).
З огляду на викладене, вірним є висновок суду першої інстанції, що рішення Державної міграційної служби України № 62-20 від 10 березня 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , прийнято відповідачем в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень, відповідає критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, що, в свою чергу, зумовлює відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
При цьому, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують. 
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2021 р. – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                       Н.М. Єгорова  

Судді                                                                                             Є.О. Сорочко

                                                                                               І.В. Федотов