ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Погрібного С. О. та Ступак О. В.
 
справа № 749/322/19-ц
провадження № 61-2593св20
 
Постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 15 листопада 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року залишено без змін.
 
Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила з того, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали належну оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, з урахуванням яких правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав, передбачених статтею 1272 ЦК України, для визначення позивачу додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Доводи касаційної скарги про те, що суд неправильно оцінив наведені докази, фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, випливають з помилкового розуміння норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Із наведеними висновками колегії суддів ми не погоджуємося, у зв`язку із чим, відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України, викладаємо окрему думку.
 
Встановлені судами обставини
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно.
 
15 червня 2017 року із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, після померлої ОСОБА_2 звернувся її син ОСОБА_3 , проте свідоцтво про право на спадщину не отримав.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.
 
Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 28 серпня 2018 року ОСОБА_1 визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на три місяці з дня набрання чинності рішенням суду.
 
01 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Сновської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 , на підставі якої заведена спадкова справа № 158/2018.
 
20 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Щорського районного суду Чернігівської області з позовом до Сновської міської ради Сновського району Чернігівської області про визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини. Розгляд справи тривав до 02 липня 2019 року.
 
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2019 року позов залишено без розгляду.
 
У квітні 2019 року позивач вдруге звернувся до суду з позовом у цій справі до ОСОБА_1 як до належного відповідача.
 
Відповідно до довідки КГП «Поліклініка № 2 міста Кустанай» від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_4 у період з 13 жовтня 2017 року до 30 жовтня 2017 року перебував на лікуванні у лікарні з діагнозом - бронхопневмонія, гіпертонічний криз.
 
Застосовані норми права
 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
 
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. 
 
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання закону тощо, тоді правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
 
Такий правовий висновок сформульований Верховним Судом України у постановах: від 04 листопада 2015 року 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також підтриманий у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61?21447св19).
 
Отже, правозастосовча практика Верховного Суду України та діючого суду касаційної інстанції у цій категорії справ є незмінною та усталеною.
 
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
 
Вирішуючи вимогу про визначення особі такого додаткового строку, суд досліджує наявність та поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому потрібно виходити з того, що поважними є причини, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
 
Висновки за результатами розгляду справи
 
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Останнім днем визначеного законом строку для прийняття спадщини шляхом подання заяви є 25 жовтня 2017 року.
 
20 грудня 2017 року ОСОБА_4 вперше звернувся до суду із позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини у іншому судовому провадженні.
 
Розгляд справи тривав до 02 липня 2019 року, коли ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області позов залишено без розгляду; ця ухвала позивачем оскаржена не була й набрала законної сили.
 
У цьому судовому провадженні позивач звернувся з позовом про надання йому додаткового строку для прийняття спадщини у квітні 2019 року.
 
Задовольняючи цей позов, суди першої та апеляційної інстанцій посилалися на те, що позивач протягом періоду з 13 жовтня 2017 року до 30 жовтня 2017 року перебував на лікуванні, що зумовило неможливість звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
 
Проте, наведені позивачем доводи щодо неможливості подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку з погіршенням його стану здоров`я, хворобою, лікуванням - у системному аналізові з оцінкою наступних подій незвернення з такою заявою та тривалим характером такої бездіяльності - не є такими, що мають значення для правильного вирішення існуючого спору. Потрібно у такому висновку виходити з того, що такі доводи охоплюють лише незначний період строку, відведеного законом для прийняття спадщини, та не пояснюють причини, що зумовили незвернення протягом періоду після відкриття спадщини та моментом виникнення хвороби (починаючи від моменту відкриття спадщини й до 13 жовтня 2017 року), а так само не стосуються періоду після одужання (що настало 30 жовтня 2017 року) та часом звернення до суду з цим позовом.
 
Отже, надані позивачем докази щодо неможливості подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку з погіршенням його стану здоров`я, хворобою, лікуванням не є за викладених умов належними доказами для тих висновків, що сформулювали суди за результатами вирішення цього спору з врахуванням такого.
 
Останнім днем звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у спірних правовідносинах було 25 жовтня 2017 року. Позивач обґрунтував неможливість вчасного звернення лише посиланням на обставини, що виникли, починаючи з 13 жовтня 2017 року, та тривали до 30 жовтня 2017 року, тобто лише стосовно 12 днів з усього шестимісячного періоду.
 
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди часу мають досліджуватися судом, якщо згадані перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини, та тривали (продовжили безперервно тривати) до моменту звернення такого спадкоємця до нотаріуса або до суду з відповідним позовом.
 
Факт звернення та/або перебування на лікуванні в закладі охорони здоров`я у всіх випадках не може вважатися безумовною підставою для визначення додаткового строку. Важливими у цьому аспекті є тривалість лікування та важкість/ступінь захворювання, характер лікування - стаціонарне чи амбулаторне лікування особи тощо.
 
У справі, що переглядається, позивач не обґрунтовував існування поважних причин несвоєчасного звернення для прийняття спадщини до 13 жовтня 2017 року, крім посиланням на самий факт проживання за межами території України.
 
Та обставина, що позивач проживає за межами території України, в цілому не може беззаперечно свідчити про об`єктивні, непереборні та істотні труднощі для спадкоємця вчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини.
 
Верховний Суд при ухвалені рішення не врахував, що позивач звернувся із цим позовом у квітні 2019 року, тобто за спливом майже двох років з дня смерті спадкодавця.
 
При цьому, обставини звернення до суду із первісним позовом у грудні 2017 року до Сновської міської ради Сновського району Чернігівської області про визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини, розгляд якого тривав до 02 липня 2019 року, не перериває перебіг такого цивільно-правового строку, не впливає на оцінку як неповажних причин пропуску строків звернення з відповідною заявою та не доводить наявність істотних труднощів для спадкоємця вчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини у встановлені законом строки.
 
На наше переконання, колегія суддів дійшла помилкового висновку про наявність підстав для залишення оскаржуваних судових рішень без змін.
 
Установивши, що ОСОБА_4 пропуск строку для прийняття спадщини, який склав майже два роки, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, з урахуванням зазначених норм матеріального права, дійшов помилкових висновків про визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки позивач не довів наявність об`єктивних, непереборних, істотних перешкод, які впливали на своєчасність подання заяви до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини. 
 
Висновки Верховного Суду про те, що судові рішення попередніх інстанцій не можуть оцінюватися на предмет поважності/неповажності причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки це виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, у цьому випадку є помилковими.
 
У справі, що переглядається, судові рішення, перш за все, перевіряються на предмет правильного застосування норм матеріального права. Проте, Верховний Суд не звернув увагу, що позивач обґрунтовував неможливість вчасного звернення лише посиланням на обставини, що виникли, починаючи з 13 жовтня 2017 року, тобто лише стосовно 12 днів з усього шестимісячного періоду, а також, навпаки, помилково врахувавши ті обставини, що виникли після спливу строку звернення із заявою про прийняття спадщини та не свідчили про існування труднощів у своєчасному прийнятті позивачем спадщини.
 
Отже, правове питання, що належало бути вирішеним Верховним Судом, полягало не в новій оцінці доказів у справі, а правильному застосуванні положень частини третьої статті 1272 ЦК України, яка передбачає визначення додаткового строку для прийняття спадщини лише за наявності поважних причин, якими в усталеній практиці об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для спадкоємця на вчинення цих дій. Відсутність обставин та ненаведення відповідних об`єктивних доводів щодо цього позивачем не може бути переоцінена судом як новий доказ.
 
Верховний Суд по суті не вирішив питання щодо правильного застосування судами норм права, що регулюють питання пропуску строку для прийняття спадщини.
 
Отже, на наше переконання, рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягали скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові.

 
Судді                                                                                     С. О. Погрібний

 
                                                                                               О. В. Ступак