справа №756/14909/17
головуючий у суді І інстанції Майбоженко А.М.
провадження № 22-ц/824/7451/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         6 липня 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське» про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2017 року позивач  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа: ПАТ «Страхове товариство «Іллічівське» про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в розмірі 42 949,64 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 26 грудня 2016 року о 13 год. 25 хв. по вул. Кудрявський узвіз у м. Києві за участю автомобілів «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача та автомобіля «KIA», д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є позивач, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Вина відповідача у вчиненні даної ДТП підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року по справі № 761/2084/17.
На час скоєння даної ДТП, відповідач мав Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ № 9650873, укладеного з ПрАТ «СТ «Іллічівське».
27 грудня 2016 року позивач звернувся до страховика - ПрАТ «СТ «Іллічівське» з заявою про отримання страхового відшкодування, де йому повідомили про необхідність самостійного проходження огляду транспортного засобу з наданням експертного висновку.
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 101-1 від 12 січня 2017 року вартість матеріального збитку склала 42 949,64 грн.
Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП та страховою компанією не була відшкодована позивачу.
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду у розмірі 42 949,64 грн та витрати на проведення огляду транспортного засобу у розмірі 1 120 грн.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року позов задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 42 949  грн 64 коп. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з проведенням огляду транспортного засобу та виготовлення висновку у розмірі 1 120 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, судовий збір у розмірі 640 грн.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в процесі розгляду даної справи ним неодноразово підіймалося питання про сумніви, щодо належності відповідача по вказаній справі з тих підстав, що є беззаперечна судова практика щодо питання належного суб`єкта відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки. Посилається на постанову Великої Палати у справі № 752/16797/14-ц від 27 березня 2019 року.
Вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Тому, якщо цивільно-правова відповідальність винуватця застрахована, то потерпілий повинен вимагати відшкодування розміру завданого збитку зі страхової компанії. При цьому сам винуватець відповідає за відшкодування вартості відновлювального ремонту, яка не покривається страховою компанією.
Зазначає, що на час скоєння ДТП мав Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії № АІ № 9650873, укладений з ПрАТ «СТ «Іллічівське», що є основним страхувальником у даній справі.
Вказує, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відшкодування шкоди не взяв до уваги докази по наявній частковій виплаті відшкодування шкоди Моторно транспортним страховим бюро України (МТСБУ), у сумі 10 000 грн, що підтверджується доказом, а саме квитанцією по сплаті відшкодування шкоди по справі № 44706 (а.с. 160).
7 червня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_4 .
Позивач вказує, що позовна заява подавалась у листопаді 2017 року і її положення ґрунтувалось на правовій позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, та в інших постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, відповідно до яких право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Зазначає, що оскільки позивач очікував отримати страхове відшкодування від страховика завдавача шкоди, проте через анулювання ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг та виключення товариства з числа асоційованих членів МТСБУ, відшкодування до теперішнього часу не отримано. Тому, єдиним ефективним способом захисту є звернення з позовом безпосередньо до особи, яка завдавала шкоди.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гурська С.В. просила скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позов суд першої інстанції врахував, що з часу ДТП пройшло вже понад п`ять років, проте завдана позивачу матеріальна шкода не відшкодована ані завдавачем шкоди - відповідачем ОСОБА_1 , ані його страховиком - ПрАТ «СТ «Іллічівське», яке перебувало на стадії припинення та беручи до уваги абсолютне право позивача на відшкодування заподіяної йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди вважав, що позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню в розмірі 42 949,64 грн.
 Разом з тим, з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі погодитись не можна з урахуванням наступного.
 Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року по справі № 761/2084/17, ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП.
Відповідно до зазначеної постанови 26 грудня 2016 року приблизно о 13 год. 25 хв. по вул. Кудрявський узвіз у м. Києві, ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , виїжджаючи з прилеглої території, не надав дорогу, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «КІА», д.н.з. НОМЕР_2 , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Відповідно до ст. 82 ч. 6 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язкова для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль «КІА», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 .
На час скоєння даної ДТП, відповідач мав Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ № 9650873, укладеного з ПрАТ «СТ «Іллічівське».
27 грудня 2016 року позивач звернувся до страховика - ПАТ «СТ «Іллічівське» з заявою про отримання страхового відшкодування.
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 101-1 від 12 січня 2017 року вартість відновлювального ремонту «КІА», д.н.з. НОМЕР_2 , з урахуванням фізичного зносу складників КТЗ склала 42 949,64 грн.
Позивачем надано суду першої інстанції відомості МТСБУ про втрату статусу асоційованого члена ПрАТ «СТ «Іллічівське» з 06 грудня 2016 року.
МТСБУ у грудні 2016 року було розпочате врегулювання страхових випадків за зобов`язаннями ПрАТ «СТ «Іллічівське» за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у частині відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих-фізичних осіб. Відшкодування за невиконаними зобов`язаннями страховика відбувалось в межах залишку коштів базового гарантійного внеску ПрАТ «СТ «Іллічівське» у фонді захисту потерпілих МТСБУ (ФЗП).
Позивач таким правом скористався та отримав відшкодування у розмірі 10 тисяч грн, у зв`язку з чим сума, що заявлена позивачем підлягає зменшенню, що суд першої інстанції помилково не врахував.
У статті 1 Закону України "Про страхування" визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про страхування" страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.
Відповідно до статті 980 ЦК Українипредметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України "Про страхування"). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтями 28, 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Згідно зі статтею 1192 ЦК Українирозмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Статтею 1194 ЦК Українивстановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика (МТСБУ) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що у разі, якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (стаття 1188 ЦК України).
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 101-1 від 12 січня 2017 року вартість відновлювального ремонту «КІА», д.н.з. НОМЕР_2 , з урахуванням фізичного зносу складників КТЗ склала 42 949,64 грн, яку і стягнув суд першої інстанції.
Однак, ухвалюючи рішення у справі про відшкодування шкоди, суд першої інстанції не взяв до уваги докази, наявні в матеріалах справи про часткову виплату відшкодування шкоди МТСБУ, у розмірі 10 000 грн, що підтверджується квитанцією по справі № 44706 (т. 1, а.с. 160) та не заперечується позивачем.
З урахуванням наведеного підлягає стягненню у рахунок відшкодування шкоди з винної у ДТП особи - ОСОБА_1 , різниця між вартістю шкоди та сумою страхового відшкодування, що складає 32 949,64 грн (42 949,64 грн -- 10 000 грн).  
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша-друга статті 367 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції покладено на відповідача обов`язок відповідати за відшкодування вартості ремонту, без урахування обсягу витрат, що покривається страховою компанією, колегія апеляційного суду визнала недоведеними.
Так, позивачем надано звіт про розмір шкоди та розмір отриманого за його зверненням страхового відшкодування. Доказів про завданий позивачеві інший розмір шкоди, чи доказів, що страхова компанія мала нести відповідальність у більшому розмірі, аніж було відшкодовано позивачеві на його звернення, відповідачем не надано.
У доводах апеляційної скарги відповідач також звертає увагу на необхідність врахування отриманих позивачем 10 тисяч грн для зменшення розміру заборгованості. (а.с. 3-6, Т.2).
Інших доводів у спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга та уточнена апеляційна скарга (а.с. 36-41, Т2) не містять.
При цьому судом апеляційної інстанції також враховано, що справа слухається в суді із 2017 року. Тому колегія апеляційного суду не вбачає підстав для скасування рішення суду лише з формальних підстав, а саме не залучення до участі у справі відповідачем страхової компанії, за відсутності доведення відповідачем обставин, щодо можливості отримання більшого відшкодування за рахунок цієї страхової компанії. 
Не містить апеляційна скарга також доводів у спростування висновків суду щодо підстав для стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача 1 120 грн витрат, пов`язаних з проведенням автотоварознавчого дослідження, яке страхова компанія  у встановлені законом терміни не провела. Тому підстав для скасування чи зміни рішення в цій частині колегія суддів не встановила.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У суді першої інстанції було заявлено позов на загальну суму 44 069,64 грн, із яких задоволенню підлягають 34 069,64 грн, що складає 77 % від суми позовних вимог.
Згідно вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, судові витрати, які були понесені позивачем у виді сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 492,80 грн судового збору.
Оскільки за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 було зменшено розмір задоволених вимог та стягнено з нього -34 069,64 грн, що є на 10 000 грн менше від суми, з якою він незгодний, тому його апеляційну скаргу було задоволено на 23%.
Таким чином за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (23%). При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 960 грн, з яких 23% становить 220,80 грн.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню позивачеві судовий збір у розмірі 272 грн (492,80 грн - 220,80 грн).
Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Судом апеляційної інстанції перевірені доводи апеляційної скарги, які не спростовують висновки суду в частині дотримання норм процесуального права та правильного застосування норм матеріального права, а помилкове визначення судом першої інстанції розміру матеріальної шкоди є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України шляхом зміни його мотивувальної та резолютивної частини.
 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року змінити в частині визначення розміру майнової шкоди та розподілу судових витрат, стягнувши з  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь  ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) майнову шкоду у розмірі 32 949 (тридцять дві тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) грн 64 коп. та судові витрати у розмірі 272 (двісті тридцять шість) грн 16 коп.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                 К.П. Приходько
 
                                                                                           С.О. Журба