справа № 761/47372/18                                  головуючий у суді І інстанції Фролова І.В.
провадження № 22-ц/824/8332/2021            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
15 вересня 2021 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Акціонерного банку «АвтоЗАЗбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович, ОСОБА_1 , про визнання договору іпотеки недійсним, -
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним іпотечний договір від 25 вересня 2006 року № 4816, укладений між ОСОБА_4 та АБ «УкрЗАЗбанк», предметом якого виступали майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 до перетину з АДРЕСА_4, вул. М. Пимоненка, 24 зі змінами та доповненнями внесеними відповідно до договору про внесення змін до іпотечного договору від 07 червня 2012 року № 1068 та договору про внесення змін і доповнень № 2 до іпотечного договору від 17 січня 2015 року № 35.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з червня 1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 почали проживати спільно у складі однієї сім`ї як чоловік та дружина без укладання офіційного шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_6 , батьком якої записаний громадянин Республіки Грузії ОСОБА_4. З цього часу вони продовжили разом проживати та спільно виховували та забезпечували дитину, ведучи спільне господарство, маючи спільний сімейний бюджет, в який вкладалися спільні кошти та спільно витрачалися на потреби сім`ї. Тобто, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З 2006 року сторони вирішили придбати житло в ТОВ «Виробничий вектор» в новобудові загальною площею 113,2 кв.м, якій у подальшому було присвоєно номер кв. АДРЕСА_3 . З метою перших внесків у придбання вказаної квартири батьками ОСОБА_3 було надано грошові кошти в сумі 12 000 доларів США. 16 лютого 2015 року у зв`язку з завершенням будівництва та присвоєння збудованому будинку адреси ОСОБА_4 було зареєстровано на себе право власності на об`єкт нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_3 . У листопаді 2017 року за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Позивач зазначає про те, що на початку листопада 2018 року до неї додому за вказаною адресою почали приходити невідомі особи та стверджувати, що саме вони є власники вказаної квартири, пред`являючи довіреність, відповідно до якої власником вказаної квартири за вказаною адресою являється ТОВ «ФК «АМБЕР». Позивачу стало відомо, що 02 березня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анісімов К.С. на підставі іпотечного договору № 4816 від 25 вересня 2006 року, укладеного ОСОБА_4 з АБ «АвтоЗАЗбанк» видав виконавчий напис та вчинив реєстраційні дії, якими перереєстрував право власності на об`єкт нерухомості за ТОВ «ФК «АМБЕР». Так, у вересні 2006 року ОСОБА_4 укладено договір про участь у об`єкті нерухомості від 25 вересня 2006 року за № 0071/007 з ТОВ «Виробничий вектор» на придбання квартири. З метою придбання вказаної квартири цього ж дня ОСОБА_4 укладено кредитний договір з АБ «АвтоЗАЗбанк» на отримання кредиту в загальній сумі 123 000 доларів США, про що позивачу повідомлено не було та жодної згоди на вказані дії йому остання не надавала та не уповноважувала його. У цей же час, 25 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та АБ «АвтоЗАЗбанк» укладено іпотечний договір, предметом якого визначено майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 до перетину з АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 . У подальшому правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк» став ПАТ «Банк Кіпру» та з ОСОБА_4 07 червня 2012 року укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 25 вересня 2006 року за № 4816, який являється невід`ємною частиною вказаного іпотечного договору. 06 червня 2014 року ПАТ «Банк Кіпру» за договором факторингу без погодження з ОСОБА_4 передав право вимоги про кредитному договору від 25 вересня 2006 року ТОВ «Кредитні ініціативи». 17 січня 2015 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до іпотечного договору від 25 вересня 2006 року за № 4816, який являється невід`ємною частиною вказаного іпотечного договору. Іпотечний договір, укладений 25 вересня 2006 року, на думку позивача, являється недійсним через відсутність згоди іншого з подружжя як власника спільного сумісного майна, на його укладання; неможливість укладання іпотечного договору та передачі в іпотеку майнових прав на майно, як предмет іпотеки.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено. 
В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги третя особа зазначає, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 1, 5, 16 Закону України «Про іпотеку», ст. 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Дії позивача щодо оспорення договору іпотеки та додаткового договору до нього через дванадцять років після його укладення є намаганням уникнути належного виконання зобов`язань, як одним із подружжя, як стверджує сама позивач. Сам по собі факт того, що на час укладення спірних договорів іпотеки та додаткового договору до нього стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про їх недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори. Іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а чоловік позивача, тобто, особа, яка відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку» подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки. На час укладення іпотечного договору позивач та відповідач ОСОБА_4 не були подружжям. Одноосібним власником майнових прав являвся ОСОБА_4 . У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. У даному випадку судом не було встановлено в чому саме вбачається порушення прав та інтересів позивача в результаті укладення спірного договору іпотеки. Інформація про те, що позивач дізналася про спірний іпотечний договір лише 07 грудня 2018 року не відповідає дійсності. Оскаржуване рішення ухвалено без правового аналізу доказів, які суттєво впливають на результати розгляду справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність згоди позивача як власника спільного сумісного майна на укладення іпотечного договору. Оскільки право власності на майнові права не підлягало офіційній реєстрації, ОСОБА_4 не міг станом на 25 вересня 2006 року і не може на даний час підтвердити своє одноосібне право власності на вказані майнові права. Майнові права на вказану квартиру ОСОБА_4 мав би право передати в іпотеку лише з 25 грудня 2008 року, коли майнові права було визначено законом, як предмет іпотеки. Протягом 2018-2020 років ряд осіб на чолі з громадянином ОСОБА_8 , залучивши до своєї протиправної діяльності ряд приватних нотаріусів та державних реєстраторів, розробивши схему злочинних дій, вчинили ряд кримінальних правопорушень, направлених на протиправне заволодіння належних ОСОБА_4 та ОСОБА_3 майном в особливо великому розмірі.    
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що у вересні 2006 року між ОСОБА_4 та з ТОВ «Виробничій вектор» укладено договір про участь у об`єкті нерухомості від 25 вересня 2006 року № 0071/007 на придбання квартири, якій у подальшому було присвоєно наступну адресу: АДРЕСА_3 .
З метою придбання вказаної квартири 25 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та АБ «АвтоЗАЗбанк» укладено кредитний договір №002-139/2006 на отримання кредиту в загальній сумі 123 000 доларів США, а також іпотечний договір, предметом якого визначено майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 до перетину з АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 (а.с.17, 21, Т.1).
07 червня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру», який є правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк», та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 25 вересня 2006 року за № 4816, який являється невід`ємною частиною вказаного іпотечного договору (а.с.19, Т.1).
06 червня 2014 року ПАТ «Банк Кіпру» за договором факторингу передав право вимоги про кредитному договору від 25 вересня 2006 року ТОВ «Кредитні ініціативи».
17 січня 2015 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до іпотечного договору від 25 вересня 2006 року № 4816, який являється невід`ємною частиною вказаного іпотечного договору (а.с.20).
16 лютого 2015 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 16 лютого 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 лютого 2015 року (а.с.23-24, Т.1).
У листопаді 2017 року за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 
02 березня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анісімов К.С. на підставі іпотечного договору № 4816 від 25 вересня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та АБ «АвтоЗАЗбанк», видав виконавчий напис та вчинив реєстраційні дії, якими перереєстрував право власності на належний ОСОБА_4 об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_3 за ТОВ «ФК «АМБЕР».
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у справі № 761/46478/18 встановлено факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по 18 березня 2017 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 : автомобіль марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_3 » та квартиру АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_3 ». Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_3 ». Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.180, Т.1).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю (а.с.183, Т.1).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом було встановлено відсутність згоди іншого з подружжя як власника спільного сумісного майна на укладання іпотечного договору. Під час укладення та нотаріального посвідчення іпотечного договору від 25 вересня 2006 року були порушені положення ст. 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки майнові права на окремі приміщення в жилому будинку не могли бути предметом іпотеки. При укладанні іпотечного договору від 25 вересня 2006 року було допущено порушення права позивача на законне та безперешкодне володіння та розпорядження майном, належним останній на праві спільної сумісної власності. Позивачем не було пропущено строки позовної давності для звернення з відповідним позовом до суду.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
            Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 461/3675/17 відсутність нотаріально посвідченої згоди одного зі співвласників на розпорядження спільним нерухомим майном є підставою для визнання правочину недійсним. Верховний Суд погодився із таким висновком судів, зазначивши, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір із підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору з добросовісністю ні того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Отже, посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 є не обґрунтованим. Крім того від зазначених висновків відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові  № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року.
Разом з тим, вказуючи що оспорюваний договір іпотеки було укладено без згоди іншого з подружжя, позивач посилається на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у справі № 761/46478/18, яким встановлено факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по 18 березня 2017 року.
Однак, як встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України, пов`язується з набранням законної сили рішенням суду, і тому встановлення вказаних юридичних фактів не зумовлює недійсності правочину щодо цього майна, вчиненого до набрання законної сили таким рішенням суду. Наявність підстав для визнання того чи іншого договору недійсним має встановлюватися судом саме на момент його вчинення. Тому рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не може мати зворотної дії в часі і породжувати правові наслідки, в тому числі й щодо недійсності правочину, або впливати на інші юридичні факти, що настали до набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Відповідно, якщо факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю на момент укладення оспорюваного договору встановлений не був, то підстави для застосування положень про спільну власність відсутні.
Отже, на момент укладення спірного договору іпотеки (25 вересня 2006 року) та договорів про внесення змін до нього (07 червня 2012 року та 17 січня 2015 року) єдиним власником нерухомого майна (квартири), що є предметом цього договору, був ОСОБА_4 , а тому для вчинення оспорюваного правочину та договорів про внесення змін до нього не потребувалося згоди позивача.  
Будь-яких інших доказів, окрім зазначеного рішення суду у справі № 761/46478/18, які б підтверджували, що позивач та ОСОБА_4 були чоловіком та дружиною чи проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрацію шлюбу, матеріали справи не містять.
Апеляційний суд вважає, що в даному випадку рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у справі № 761/46478/18 не є належним доказом наявності обставин, з якими позивач пов`язує свої вимоги у зазначеній справі, виходячи з наступного.
За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність, це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто, піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
З огляду на склад учасників справи № 761/46478/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ухвалене 24 вересня 2019 року за результатами її розгляду Шевченківським районним судом міста Києва рішення не має преюдиційного значення у даній справі.
АБ «АвтоЗАЗбанк», як кредитор та іпотекодержатель, його правонаступники, які є належними відповідачами у даній справі, участі в справі № 761/46478/18 не брали та не визнавали позов ОСОБА_3 про встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4  протягом 2004-2017 років і визнання за нею права власності на частину квартири.
Аналогічний висновок про застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 755/10979/19. 
 За таких обставин, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи з прийняттям постанови по суті вимог позивача. 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 057 грн. 20 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та відмови у задоволенні позову, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на її користь з позивача.  
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
П О С Т А Н О В И В:   
    
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року скасувати та прийняти постанову.
У задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Акціонерного банку «АвтоЗАЗбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович, ОСОБА_1 , про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , проживаючої по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , судовий збір у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень, 20 копійок.           
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 17 вересня 2021 року.
 
Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                             Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.