Ухвала
 
05 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 754/5262/20
провадження № 61-9955ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним злочином,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним злочином.
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
 
У листопаді 2020 року до суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Бочарова С. В. про відшкодування за рахунок позивача витрат на правову допомогу у вигляді гонорару адвоката у сумі 9 500,00 грн за правилами та в порядку положень статтей 141, 142 ЦПК України.
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, у задоволенні заяви про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (залишенням позову без розгляду) відмовлено.
 
Судові рішення мотивовано тим, що стороною відповідача не доведено, що дії позивача були необґрунтованими.
 
У травні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність у діях позивача, пов`язаних з затягуванням судового процесу у зв`язку з неявкою в судові засідання, зловживання процесуальними правами.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання.
 
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних     з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
 
Тобто, стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, зокрема, у разі залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
 
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Разом із цим, залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. 
 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
 
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Судами встановлено, що у зв`язку з неявкою позивача в судові засідання, призначені на 21 липня 2020 року, 08 вересня 2020 року, 06 жовтня 2020 року, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
 
Крім того, за змістом частини третьої статті 89 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 761/20963/17-ц, провадження № 61?2505св21.
 
Встановивши, що позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача, який був належним чином повідомлений про розгляд справи та повторно не з`явився в судове засідання, а сама по собі неявка в судове засідання представника позивача не може бути розцінена як необґрунтовані дії, враховуючи, що відповідачем не наведено інших підстав для визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бочарова С. В. про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної  інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року є необґрунтованою.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним злочином.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                              Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. В. Білоконь 
                                                                                                                  О. М. Осіян