Ухвала
Іменем України
03 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 761/3087/20
провадження № 51 - 4096 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК  України) і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк два роки, якщо протягом вказаного строку він не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені законом. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Київським апеляційним судом ухвалою від 30 червня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року – без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 , в якій вона порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Посилається, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін вирок районного суду, дійшов необґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України в редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення. Вважає, що оскільки, 01 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощеного досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» яким змінено редакцію ч. 3 ст. 75 КК України, тому посилання апеляційного суду на статті 4, 5 КК України та застосування попередньої редакції ч. 3 ст. 75 КК України є необґрунтованими. Вважає, що ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України). 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням тяжкості та обставин вчиненого правопорушення, характеру діяння, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також приймаючи до уваги положення статей 50, 65 КК України, обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, відповідно до ст. 76 КК України.
Разом з тим, доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, допустивши істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, необґрунтовано прийшов до висновку про необхідність застосування ст. 75 КК України в редакції, яка була чинною на момент скоєння ОСОБА_5 кримінального правопорушення, слід вказати наступне.
Так, Законом України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який набрав чинності 01 липня 2020 року, внесено зміни до ч. 3 ст. 75 КК України, відповідно до яких «суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.»
При цьому, ч. 3 ст. 75 КК України в редакції, яка діяла на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, було передбачено, що суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім як у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Зазначені права та свободи людини і громадянина мають своє відображення у положеннях ст. 5 КК України. Так, в частині 2 цієї статті передбачено, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що положення ст. 75 КК України щодо умов звільнення від відбування покарання з випробуванням, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.
Так, як встановлено судами, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, 12 вересня 2019 року.
У зв`язку з цим, на думку Суду, висновок суду апеляційної інстанції про те, що редакція ч. 3 ст. 75 КК України, яка набрала чинності з 01 липня 2020 року, тобто після вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину, фактично іншим чином погіршує становище особи, а тому не має зворотної дії в часі, є обґрунтованим. 
Апеляційний суд переглянув вирок місцевого суду в апеляційному порядку, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам касаційної скарги, вказав відповідні мотиви та обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без змін, зазначивши у своїй ухвалі підстави прийняття такого рішення. 
Ухвала апеляційного суду належним чином мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування судового рішення на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                   ОСОБА_3