Справа № 351/192/21 
Провадження № 22-ц/4808/946/21 
Головуючий у 1 інстанції Калиновський  М. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючої                        Пнівчук О.В.
       суддів:                        Девляшевського В.А., Мелінишин Г.П.
       з участю секретаря                Мельник О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Снятинського районного суду від 09 квітня 2021 року, вскладі судді Калиновського М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,
в с т а н о в и в:
       У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача борг за розпискою у розмірі 333800 грн.
Позовні вимоги мотивував тим що, він позичив відповідачу гроші в сумі 10000 євро, що підтверджується письмовою розпискою від 03.03.2018 року, дані кошти відповідач зобов`язався повернути до 03.06.2018 року. В заставу відповідачем залишено документи на земельні паї ФГ «Терра Покуття» жителів сіл Залуччя-Долішнє та Завалля Снятинського району. Відповідач вказані кошти не повернув, боргові зобов`язання в строки зазначені в розписці не виконав. 
Рішенням Снятинського районного суду від 09 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 333800 грн та судові витрати в сумі 3380 грн.
       Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
       Зазначає, що він позичив гроші тільки один раз, які повернув із сплаченими відсотками. Будь якого умислу щодо неповернення коштів позивачу у нього не було.
Суд не дав належної оцінки його доводам та доказам щодо повернення позики позивачу. Зазначає, що в судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_3 , однак суд не обґрунтував відмову у допиті ОСОБА_4 , якого просив викликати як свідка відповідач.
Також суд не взяв до уваги додані скріншоти з меседжеру «Вайбер», де зафіксовано повернення коштів трьома частинами: 5000 євро повернуто батьку позивача, 3600 євро передана ОСОБА_4 , який повернув кошти батьку позивача і 1400 євро відповідач повернув позивачу особисто.
Крім того, в процесі судового розгляду відповідач не спростував і не надав будь яких заперечень щодо отримання від відповідача 1400 євро, як і того, що батько позивача за його вказівкою отримав 5000 та 3600 євро.
Вважає, що судом не надано правової оцінки тому факту, що позивач видалив переписку між сторонами в меседжері «Вайбер», яка підтверджувала факт повернення позичених коштів.
Апелянт, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та їх невідповідність висновкам, викладених у рішенні, а також порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
       Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апелянт ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.
       Позивач ОСОБА_2 заперечив доводи апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
       Постановляючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, надані відповідачем докази на підставу своїх заперечень не знайшли свого підтвердження та спростовані іншими доказами по справі.
З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
       Судом встановлено, що 28 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання ОСОБА_1 10000 євро, які позичальник зобов`язувався повернути 3 червня 2018 року.
       Факт написання розписки відповідачем не заперечувався.
       Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Статтею545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
       Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. 
       Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
       Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
       Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Як зазначалося вище, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі.
       Суд першої інстанцій правильно виходив з того, що надані відповідачем роздруківки з переписки між сторонами в додатку «Вайбер» не підтверджують часткове чи повне погашення боргу, оскільки в них не зазначено, що грошові кошти сплачуються на погашення позики, отриманої ОСОБА_1 за розпискою від 03.03.2018 року.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не взято до уваги пояснення відповідача і докази, які підтверджують факт повернення боргу, не заслуговують на увагу, так як обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявність у позивача боргового документа та відсутність у відповідача розписки про одержання позикодавцем суми позики частково або в повному обсязі свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.        
При цьому наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
       До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 (провадження № 61-6026св20).
       З огляду на зазначене не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд не викликав у судове засідання свідка ОСОБА_4 , який би підтвердив виконання відповідачем зобов`язань за договором позики.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 09 квітня 2021 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 27 липня 2021 року.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                В.А. Девляшевський 
                                                                       Г.П. Мелінишин