Постанова
Іменем України 
05 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 285/3351/13-к
провадження № 51-7250 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого                                                           ОСОБА_6 ,
захисника                                                               ОСОБА_7 ,
захисників у режимі відеоконференції            ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника          ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року у кримінальному провадженні                         № 12013060090000634 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 15, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Верпа Овруцького району Житомирської області, жителя           АДРЕСА_3 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням положень     ст. 102 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону №838-VIII) зараховано ОСОБА_6 в строк покарання строк перебування його під вартою з 06 січня 2015 року по 21 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 22 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Зазначеним вироком засуджено також ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , судові рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржуються.
Згідно з вироком 23 квітня 2013 року приблизно о 22:15 ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 з метою вчинення нападу на ОСОБА_12 , поєднаного із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, та з погрозою застосування такого насильства, поєднаного з проникненням у житло, маючи заздалегідь приготовлений при собі ніж та пневматичний пістолет марки KWC, прибули до квартири АДРЕСА_4 . Переслідуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 заздалегідь розподілили між собою ролі таким чином, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 під надуманим приводом здати в заставу золоті речі мали зайти до квартири                      ОСОБА_12 і заволодіти його майном, а ОСОБА_6 мав залишатися на сходовому майданчику, щоб подати сигнал тривоги їм у разі небезпеки.
Діючи за попередньо узгодженим планом, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 під надуманим приводом зайшли до квартири ОСОБА_12 , тоді як ОСОБА_6 залишився на сходовому майданчику. Перебуваючи в квартирі, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відповідно до розробленого плану, застосовуючи фізичне насильство, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, та погрожуючи застосуванням такого насильства, вчинили відкритий напад на ОСОБА_12 з метою заволодіння чужим майном. Однак потерпілий ОСОБА_12 чинив фізичний опір, а тому ОСОБА_11 , виходячи за межі узгодженого плану, ножем, який мав при собі, умисно, із значною силою завдав один удар у шию ОСОБА_12 , внаслідок чого настала його смерть.
Після чого ОСОБА_10 , достовірно знаючи, що в приміщенні квартири в спальній кімнаті відпочиває ОСОБА_13 , маючи при собі пневматичний пістолет марки KWC, з метою вчинення умисного вбивства останньої, щоб приховати спільно скоєні злочини – розбійний напад у приміщенні квартири та вбивство ОСОБА_12 , забіг до її кімнати, здійснив чисельні постріли впритул у ОСОБА_13 , після чого умисно, із значною силою завдав чисельних ударів пістолетом та кулаками в голову та по тулубу потерпілої, поки вона не втратила свідомість. Виявивши, що внаслідок вчинених ним дій ОСОБА_13 перестала подавати ознаки життя, ОСОБА_10 вирішив, що виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, залишив місце події, однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі. Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_10 вчинив закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_13 з наміром приховати скоєння інших злочинів. В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_10 потерпіла ОСОБА_13 отримала легкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 травня 2018 року вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня 2017 року щодо     ОСОБА_10 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня          2017 року щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_6 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 17 вересня 2019 року касаційні скарги захисника ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 травня 2018 року щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_11 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня 2017 року закрито у зв`язку з відмовою обвинуваченого та його захисника від поданої апеляційної скарги. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задоволено частково, а вирок Корольовського районного суду м. Житомира від        30 жовтня 2017 року змінено.
Виключено з мотивувальної частини вироку посилання на протокол тимчасового доступу до речей і документів від 29 травня 2013 року і похідний від нього протокол огляду речей від 23 червня 2013 року (диск з номерами мобільних телефонів); виключено посилання на протокол тимчасового доступу до речей і документів від    29 травня 2013 року та отриману в результаті його проведення довідку-інформацію, надану ПрАТ «Київстар» від 29 травня 2013 року про з`єднання абонентського номеру НОМЕР_1 ; виключено посилання на розписку обвинуваченого ОСОБА_6 про добровільну видачу мобільного телефону «Самсунг» із сім-карткою з номером НОМЕР_2 .
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону №838-VIII) зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк перебування його під вартою з 22 червня 2017 року по 25 травня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і закрити кримінальне провадження. Як на підставу для скасування судових рішень зазначає, що судами неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, вважає надуманими твердження місцевого та апеляційного судів про наявність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а саме розбою, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло. Вказує, що між обвинуваченими не розподілялися ролі та не було жодної змови на вчинення розбою, а під час судового розгляду не встановлено умислу на вчинення таких дій. При цьому наголошує, що ОСОБА_6 навіть не заходив до квартири потерпілих, а у подальшому, після телефонної розмови зі своєю матір`ю, взагалі пішов додому. До того ж, на думку захисника, про відсутність у діях ОСОБА_6 складу інкримінованого йому злочину свідчить і те, що з квартири потерпілих не зникли ніякі цінні речі. Крім того, зазначає, що місцевий суд, з чим безпідставно погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов необґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки злочину, як «проникнення у житло», оскільки потерпілий ОСОБА_12 сам запросив обвинувачених до квартири з метою обміну валюти та ювелірних виробів. Звертає увагу, що жоден зі свідків обвинувачення не вказує про те, що ОСОБА_6 причетний до вчинення розбою, а висновки суду про його винуватість у вчиненні інкримінованих дій ґрунтуються на доказах, які були виключені з вироку за наслідками апеляційного розгляду. З огляду на викладене наголошує, що у вироку суду взагалі не вказано, які саме інші докази доводять вину ОСОБА_6 у вчиненні розбою. Крім того, зазначає, що в матеріалах кримінального провадження знаходиться пам`ятка про процесуальні права та обов`язки обвинуваченого, яка підписана ОСОБА_6 21 березня         2015 року, тоді як розгляд кримінального провадження за його обвинуваченням розпочато місцевим судом лише у 2016 році, що є грубим порушенням права на захист останнього.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати, а кримінальне провадження в цій частині закрити.
Захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_11 , та захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , щодо касаційної скарги захисника ОСОБА_7 поклалися на розсуд суду.
Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги захисника, заперечувала щодо її задоволення, просила вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_15 у судове засідання не з`явилися, подали клопотання про проведення касаційного розгляду за їхньої відсутності. У своєму клопотанні потерпілі просили касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У касаційній скарзі захисник стверджує про надуманість висновків місцевого та апеляційного судів про наявність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а саме розбою, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло. 
Обґрунтовуючи свою позицію, захисник вказує, що між обвинуваченими не розподілялися ролі та не було жодної змови на вчинення розбою, а під час судового розгляду не встановлено умислу на вчинення таких дій, до того ж із квартири потерпілих не зникли ніякі цінні речі. При цьому наголошує, що ОСОБА_6 навіть не заходив до квартири потерпілих, а у подальшому, після телефонної розмови зі своєю матір`ю, взагалі пішов додому.
Крім того, зазначає, що місцевий суд, з чим безпідставно погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов необґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки злочину, як «проникнення у житло», оскільки потерпілий ОСОБА_12 сам запросив обвинувачених до квартири з метою обміну валюти та ювелірних виробів.
З такими доводами захисника, що викладені в касаційній скарзі, колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Розбій як злочин проти власності – це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. У разі вчинення розбою посягання відбувається на два об`єкти – власність, а також життя і здоров`я потерпілої особи.
Розбій характеризується як злочин, що має усічений склад, тобто вважається закінченим з моменту нападу незалежно від того, чи вдалося обвинуваченим заволодіти майном, чи ні.
Крім того, статтею 28 КК України закріплено ознаки та форми співучасті у вчиненні злочину. Зокрема, ч. 2 ст. 28 КК України передбачено, що злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб, які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання.
Домовленість групи осіб (вербальна або у формі конклюдентних дій) про спільне вчинення злочину полягає в узгодженні об`єкту злочину, його характеру, способу, місця та часу вчинення, змісту виконуваних функцій.
Як вбачається зі змісту вироку, місцевий суд проаналізувавши та співставивши наявні докази у кримінальному провадженні, дійшов висновку про наявність у діях обвинувачених домовленості на вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_12 , оскільки вони заздалегідь підготувались до його вчинення.
До таких висновків місцевий суд дійшов, зокрема, на підставі показань потерпілої      ОСОБА_13 , яка наголосила, що їй відомо про місце розташування у квартирі господарських речей, а тому виключила ту можливість, що в коридорі на плиті міг лежати ніж, який в подальшому ОСОБА_11 схопив та яким заподіяв ОСОБА_12 тілесні ушкодження.
Крім того, під час постановлення вироку судом враховано, що відповідно до слідчого експерименту від 29 квітня 2013 року, проведеного за участю захисника ОСОБА_14 , ОСОБА_11 розповів, що після того, як ОСОБА_12 ударив його в обличчя він згадав, що у нього в кишені штанів є ніж, який він дістав та яким махнув, після чого відчув, що влучив у ОСОБА_12 (т. 2, а. с. 110-118).
Також місцевим судом встановлено, що у своїх показаннях свідок ОСОБА_16 повідомив, що 23 квітня 2013 року приблизно о 19:00 (за кілька годин до вчинення нападу) на прохання обвинувачених відремонтував пневматичний пістолет. Свідок ОСОБА_17 підтвердив, що 23 квітня 2013 року близько 20:00 (за кілька годин до вчинення нападу) ОСОБА_11 позичив у нього золоту печатку, при цьому для яких саме цілей не повідомив. У подальшому, саме після того, як ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_18 про намір здати золотий виріб, останній впустив обвинувачених до квартири для написання розписок.
При цьому було встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_6 у своїх показаннях не заперечували того факту, що в день вчинення злочину ОСОБА_6 був присутнім в під`їзді біля квартири ОСОБА_12 , однак до квартири не заходив.
Вказану обставину підтвердили й свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які повідомили, що 23 квітня 2013 року у вечірній час прибули до квартири         ОСОБА_12 , де в цей час на сходовому майданчику стояли три хлопці.
На думку суду першої інстанції, про те, що обвинувачені прибули до квартири ОСОБА_12 саме з метою пограбувати останнього, а не з метою обміняти валюту та ювелірні вироби, свідчить і вибраний для цього пізній час, а саме 22:00.
З огляду на викладене місцевий суд дійшов висновку про те, що наведені обставини в їх сукупності беззаперечно вказують про те, що обвинувачені заздалегідь готувались до вчинення злочину, здійснювали телефонні дзвінки ОСОБА_12 з мобільного телефону ОСОБА_6 з іншої сім-картки, підготували знаряддя вчинення злочину (ніж та пневматичний пістолет), отримали ювелірний виріб для введення в оману потерпілого, при цьому розподілили до цього між собою ролі кожного.
Таким чином, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні розбою місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості      ОСОБА_6 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
З огляду на це колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника про те, що жоден зі свідків обвинувачення не вказує про те, що ОСОБА_6 причетний до вчинення розбою.
Перевіряючи вирок суду в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за обставин, викладених у вироку, зазначивши, що такі висновки ґрунтуються на доказах, які були досліджені та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Таким чином, незважаючи на невизнання винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, апеляційний суд зазначив, що місцевий суд дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні інкримінованих йому дій.
При цьому апеляційний суд критично поставився до показань ОСОБА_6 про те, що він прибув до квартири ОСОБА_12 разом з друзями лише для обміну валюти та ніякого зговору на вчинення розбою між ними не було, а після дзвінка матері пішов додому, розцінивши такі показання як спосіб його захисту.
Крім того, на думку апеляційного суду, той факт, що ОСОБА_6 безпосередньо не заходив до квартири потерпілого, не спростовує висновків щодо вчинення ним розбою, а свідчить про розподіл ролей між обвинуваченими, які охоплювалися єдиним умислом.
З огляду на викладене, а також враховуючи сукупність здобутих доказів,  апеляційний суд дійшов висновку, що невизнання ОСОБА_6 винуватості не спростовує наявності у нього попередньої змови з іншими обвинуваченими.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, а тому доводи захисника про непричетність ОСОБА_6 до інкримінованих йому дій вважає такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Що стосується доводів захисника про те, що суди необґрунтовано дійшли висновку про наявність у діях ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки злочину як «проникнення у житло», оскільки потерпілий ОСОБА_12 сам запросив обвинувачених до квартири з метою обміну валюти та ювелірних виробів, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
При здійсненні такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа. 
Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.
Крім того, вирішальним при визначенні законності/незаконності входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення або перебування в ньому під час вчинення розбою є режим доступу до об`єкта (вільний/обмежений).
У випадку, якщо особа формально безперешкодно увійшла (потрапила) у приміщення з обмеженим доступом (наприклад, з дозволу чи за запрошенням власника квартири), при цьому способом доступу до майна обрала обман чи зловживання довірою, з метою заволодіння майном, такі дії з урахуванням фактичних обставин справи слід кваліфікувати як розбій, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.
Для правильної кримінально-правової кваліфікації дій особи за ч. 3 ст. 187 КК України також важливим є встановлення спрямованості умислу особи на заволодіння чужим майном.
Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_6 за попередньою змовою з іншими обвинуваченими, заздалегідь підготувавшись до вчинення розбою та розподіливши між собою ролі, прибули до квартири ОСОБА_12 . Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачені повідомили про бажання обміняти валюту та ювелірні вироби, тим самим ввели ОСОБА_12 в оману щодо дійсності своїх намірів, унаслідок чого останній запросив їх до квартири для написання розписок.
З огляду на викладене доводи, викладені захисником у касаційній скарзі, про відсутність у діях ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки злочину, як «проникнення у житло», з огляду на встановлені фактичні обставини справи колегія суддів вважає безпідставними.
При цьому колегія суддів не може погодитися з доводами захисника про те, що за викладених у вироку обставин взагалі відсутній склад такого злочину, як розбій, оскільки з квартири ОСОБА_12 не зникли ніякі цінні речі.
Розбій вважається закінченим з моменту нападу, тобто склад злочину є усіченим, а тому для кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст. 187 КК України не має значення, чи заволоділи обвинувачені майном потерпілого, чи ні.
Крім того, у касаційній скарзі захисник зазначає, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих дій ґрунтуються на доказах, які були виключені з вироку за наслідками апеляційного розгляду, а тому взагалі не вказано, які саме інші докази доводять вину ОСОБА_6 у вчиненні розбою.
Однак колегія суддів не може погодитися з такими доводами захисника з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, за наслідком апеляційного розгляду з мотивувальної частини вироку виключено посилання на протокол тимчасового доступу до речей і документів від 29 травня 2013 року і похідний від нього протокол огляду речей від 23 червня 2013 року (диск з номерами мобільних телефонів); виключено посилання на протокол тимчасового доступу до речей і документів від 29 травня 2013 року та отриману в результаті його проведення довідку-інформацію, надану ПрАТ «Київстар» від 29 травня 2013 року про з`єднання абонентського номера НОМЕР_1 ; виключено посилання на розписку обвинуваченого ОСОБА_6 про добровільну видачу мобільного телефону «Самсунг» із сім-карткою з номером НОМЕР_2 .
Разом з тим апеляційний суд в ухвалі вказав, що виключення з доказової бази зазначених доказів не впливає на незаперечність та переконливість решти доказів у кримінальному провадженні, сукупність яких є достатньою для доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні розбою, та в цілому не дає підстав для скасування вироку суду.
На думку колегії суддів, такі висновки апеляційного суду є обґрунтованими, враховуючи наявність сукупності інших доказів у кримінальному провадженні, детальний аналіз та перевірку яких здійснено під час апеляційного розгляду, що, зокрема, відображено в ухвалі апеляційного суду (т. 12, а. с. 89-92).
Як на підставу для скасування судових рішень захисник зазначає, що в матеріалах кримінального провадження знаходиться пам`ятка про процесуальні права та обов`язки обвинуваченого, яка підписана ОСОБА_6 21 березня 2015 року, тоді як розгляд кримінального провадження за його обвинуваченням розпочато місцевим судом лише у 2016 році, що є грубим порушенням права на захист останнього.
Однак, на думку колегії суддів, той факт, що ОСОБА_6 надано для підпису бланк пам`ятки, у якому в графі «ознайомлений» надруковано 2015 рік, не вказує про порушення його права на захист.
До того ж дослідженням матеріалів провадження встановлено, що пам`ятка про процесуальні права та обов`язки ОСОБА_6 фактично вручена 21 березня     2016 року, тобто перед судовим засіданням у Корольовському районному суді           м. Житомира. 
Крім того, як вбачається із журналу судового засідання від 21 березня 2016 року, у судовому засіданні в присутності захисника ОСОБА_21 головуючий з`ясував в обвинуваченого ОСОБА_6 , чи отримав він пам`ятку, а також чи зрозумілі йому його процесуальні права та обов`язки.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                         ОСОБА_3