01.07.21
22-ц/812/1296/21
Провадження № 22-ц/812/1296/21         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2021 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 487/5811/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Андрієнко Л.Д.
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 
(третя особа - ОСОБА_2 )
до ОСОБА_3 
про виселення та зняття з реєстрації
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 14 травня 2021 року суддею Афоніною С.М. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 27 травня 2021 року),
У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації.
Позивач зазначала, що після смерті матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона та її сестра ОСОБА_2 , як спадкоємці, є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 в рівних частках. За життя ОСОБА_4 у жилому будинку була зареєстрована та проживала ОСОБА_3 , колишня дружина ОСОБА_5 - сина позивачки та внука попередньої власниці. На теперішній час ОСОБА_3 займає весь будинок, вчиняє сварки, чинить перешкоди власникам у користуванні та володінні нерухомим майном та не визнає прав співвласників.
Посилаючись на порушення принципів статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також наявність у неї права на користування житлом для власного проживання та права на усунення будь-яких перешкод у здійсненні прав власника (статті 386, 391 ЦК та статті 150 ЖК), ОСОБА_1 просила виселити ОСОБА_3 зі спірного будинку та зняти її з реєстрації за цією адресою.
Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала. У відзиві на позовну заяву вона зазначала, що з 1993 року вона з колишнім чоловіком та їх донькою проживала у спірному будинку, власником якого була баба її чоловіка - ОСОБА_4 . З грудня 2002 року зі згоди власника будинку вона зареєстрована за вказаною адресою як член родини власника та проживає до теперішнього часу. Спірне приміщення є єдиним місцем її проживання, іншого житла вона не має. З червня 2019 року вона проживає у будинку за строковими договорами, укладеними з ОСОБА_1 . Строк останнього договору ще не сплинув. ОСОБА_3 вважає, що займає будинок на законних підставах, перешкод власникам у праві власності не чинить.
У відповіді на відзив, ОСОБА_1 зазначала,що відповідачка ніколи не була членом її сім`ї, втратила право користування будинком, яке було похідним від прав попереднього власника – ОСОБА_6 та припинилось у зв`язку зі смертю останньої. ОСОБА_3 проживає у спірному будинку разом із співмешканцем. До того ж, вона має батьків та доньку, які забезпечені житлом. Відповідачем не надано будь-яких доказів, які б спростовували правомірність та законність вимог позивача.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що відповідачка ОСОБА_3 вселилась до спірного будинку зі згоди колишнього власника, як член його сім`ї, постійно проживала та проживає у будинку, належно зареєстрована. Втративши через розлучення сімейні зв`язки з внуком власниці ( ОСОБА_5 ), ОСОБА_3 не втратила набуте на законних підставах право користування житловим будинком. Сама по собі зміна власника нерухомості без оцінки законності виселення, яке є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет його пропорційності, не є достатньою підставою для виселення. Не встановивши підстав вважати втручання у сферу особистого життя ОСОБА_3 , в тому числі права на житло, пропорційним переслідуваній меті, суд дійшов висновку про надмірність такого втручання та підстав для відмови в позові.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилалась на наявність тих же обставини, якими обґрунтовувала позов, наголошуючи, що згоду на проживання відповідачки вона не давала. Позивачка зазначала, що суд не звернув належної уваги на зміну власника та зміну внаслідок цього прав ОСОБА_3 , наявність між сторонами договору найму, який орендодавець може розірвати за статтею 825 ЦК. 
Справу розглянуто апеляційним судом за участі представників сторін-адвокатів: ОСОБА_7 та Рехлецького Р.В.
Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За  статтями 317, 319 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. 
Частиною 1 статті 383 ЦК та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які  мають у приватній власності будинок, квартиру користуються  ним (нею) для особистого проживання і проживання членів   їх   сімей та інших осіб,   мають   право розпоряджатися цією власністю на  свій   розсуд.
Норма статті 391 ЦК  визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. 
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які  постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та неодноразово застосовувалась у судові практиці (постанова від 12 вересня 2018 року у справі № 727/11132/14-ц, постанова від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, у постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц). 
Разом з тим, за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) передбачені статтею 156 ЖК, якою передбачено, що такі користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а припинення сімейних відносин з власником не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього кодексу.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (стаття 109 ЖК).
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 
Відповідно до рішення Європейського Суду у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року, в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (пункт 44).
Отже, при вирішенні справи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №569/4373/16ц)   сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи  не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх без оцінки законності такого виселення на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського Суду.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 
25 листопада 1997 року у будинку було зареєстровано ОСОБА_5 – внука ОСОБА_6 , а з 17 грудня 2002 року – його дружину відповідачку ОСОБА_3 (а.с.10-12).
Подружжя перебувало у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 1993 року по 03 березня 2011 року (а.с.19,83). 
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).
Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в на підставі свідоцтв про право на спадщину від 05 січня 2010року набули її доньки – ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.4,5).
З червня 2019 року між ОСОБА_1 , як співвласницею спірного будинку, та ОСОБА_3 укладено декілька договорів оренди житлового будинку, строк дії останнього – до 31 березня 2021 року (а.с.113-117).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції вірно виходив з того,  що відповідачка поселилась у спірний житловий будинок  зі своїм чоловіком  ОСОБА_5 , де він зареєстрований з 1997 року, за узгодження з власницею цього будинку – ОСОБА_6 ; набула житлові права члена сім`ї власника (стаття 156 ЖК); з 2011 року належно зареєстрована у будинку та постійно там проживає. Спірна нерухомість є єдиним місцем постійного проживання відповідачки, до якого вона поселилась у передбаченому законом порядку, та іншого житла  не має.  Внаслідок задоволення позову відповідачка фактично стане  безхатченком.
Водночас, позивачка ОСОБА_1 , як співвласниці будинку, має інше житло, де зареєстрована та проживає. На необхідність спірного будинку для власного проживання не посилалась. Крім того, вона достеменно знала про обтяження житлового будинку правом користування колишніми членами сім`ї попереднього власника, а тому могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої власності при прийнятті спадщини, але від цих прав не відмовилась.
За таких обставин втручання у право ОСОБА_3 на повагу до її житла не не може вважатись таким, яке відповідає «нагальній суспільній необхідності», зокрема є співрозмірним із переслідуваною законною метою – захисту права власності. До того ж права сторін з 2019 року врегульовані договором найму.
Отже, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив дійсні обставини справи, надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, у результаті чого ухвалив вмотивоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права.
Посилання апелянта на те, що відповідачка проживає у будинку без її згоди та ніколи не була членом її сім`ї, не мають правового значення, оскільки право на проживання у спірному будинку ОСОБА_3 набула до виникнення у ОСОБА_1 прав на нерухомість. Подальша зміна власника житла може змінити права колишнього члена сім`ї попереднього власника лише крізь призму дотримання принципу пропорційності способу втручання законній меті. 
Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і посилання апелянта на те, що суд не дав оцінку характеру договірних правовідносин між сторонами та праву власника на розірвання договору оренди (найму), укладеного між сторонами відповідно до статті 825 ЦК.
Так, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставами позову ОСОБА_1 зазначала факт набуття нею права власності на частку будинку в порядку спадкування та порушення її прав власника діями колишнього члена сім`ї попереднього власника житла з посиланням на норми цивільного законодавства щодо захисту права власності, статтю 41 Конституції України та європейське законодавство.
При цьому позовних вимог про розірвання договору оренди (найму) житла або виселення у зв`язку з припиненням цих правовідносин позивачка ОСОБА_1 не заявляла.
За таких обставин судом не досліджувались та не оцінювались обставини договірних правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 які знаходяться за межами заявленого позову.
Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом повторюють доводи, викладені у позовній заяві, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.
Апеляційний суд не вбачає підстав для детальної аргументації їх відхилення, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду. При цьому судом враховано, що Європейський суд неодноразово вказував, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд фактично може спиратися на підстави, надані у рішенні суду нижчої інстанції (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова

Судді:                                                В.В.Коломієць 

Н.О.Шаманська
       ---------------------------------
повну постанову складено 1 липня 2021 року