ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 825/3588/15-а                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 вересня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                             судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                            суддів:                        Губської Л.В., Файдюка В.В.,
                          за участю секретаря:                        Яковенко О.М.,          

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, у якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати наказ ДФС України від 26.10.2015 № 3425-о про її звільнення з посади начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області з підстав, передбачених  Законом України «Про очищення влади»  та п. 7-2 ч. 1  ст. 36 КЗпП України;
- поновити її на посаді начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року адміністративний позов задоволено.  
Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.            
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.  
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.  
Відповідно до ч. 4  ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього  Кодексу  розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з огляду на наступне.  
  Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 2004 року по 2015 рік працювала в органах податкової служби, зокрема:
з 12.2006 року по 06.2011 року на посаді заступника директора Департаменту податкового контролю юридичних осіб Державної податкової адміністрації;
з 06.2011 року по 03.2013 року на посаді заступника директора департаменту  начальника управління планування та інформаційно-аналітичного забезпечення податкового контролю Департаменту податкового контролю Державної податкової адміністрації;
з 19.03.2013 по 15.09.2014 на посаді заступника директора  начальника планування та інформаційно-аналітичного забезпечення податкового контролю департаменту податкового та митного аудиту Міністерства доходів і зборів України;
з 16.09.2014 по 19.06.2015  заступник директора департаменту методологічної роботи з питань оподаткування Державної фіскальної служби України; 
з 22.06.2015 по 26.10.2015 - начальник Головного управління ДФС у Чернігівській області, що підтверджується трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 від 05.07.1985. 
Наказом голови Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 № 3425-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади начальника Головного управління ДФС у Чернігівській області, з підстав передбачених п. 7-2 ч. 1  ст. 36 КЗпП України,  Закону України «Про очищення влади», звіту про результати проведення перевірки щодо виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України «Про очищення влади» від 21.10.2015, п. 6 витягу з протоколу № 116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року. 
Вважаючи вказаний наказ відповідача протиправним, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що під час розгляду справи відповідачем не було надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діяли чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. 
Частиною другою      статті 19 Конституції України     обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені      Конституцією     та законами України.
Закон України «Про очищення влади»  визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.
Відповідно до ч. 1, ч. 2  ст. 1 Закону № 1682-VII  очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист
Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим  Законом  або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 1  ст. 5 Закону № 1682-VII  органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим  Законом, є Міністерство юстиції України.
На виконання п. 3 витягу з протоколу № 100 засідання Кабінету Міністрів України від 21.09.2015 проведено перевірку Державної фіскальної служби України щодо виконання норм  Закону України «Про очищення влади», за результатами якої складено звіт. При цьому, у звіті на cтop. 21 зазначено перелік осіб (76 осіб), в тому числі і позивач, до яких, в порушення вимог  Закону № 1682-VII, не було застосовано заборону, передбачену ч. 3  ст. 1 Закону України «Про очищення влади».
У витягу з протоколу № 116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 зазначено, що інформацію Мінюсту про результати проведення перевірки стану виконання посадовими особами ДФС вимог  Закону України "Про очищення влади"  взяти до відома. Голові ДФС Насірову Р.М. забезпечити виконання  Закону України "Про очищення влади"  в частині прийняття відповідних рішень щодо посадових осіб ДФС, до яких розповсюджуються заборони, визначені цим  Законом, та за результатами в одноденний строк проінформувати Кабінет Міністрів. Контроль за виконанням цього рішення покласти на першого заступника Міністра фінансів Уманського І.І. Мінфіну разом з Мінекономрозвитку, ДФС, Мінюстом, опрацювати питання щодо детінізації доходів, проведення податкової амністії капіталів, запровадження одноразового нульового декларування доходів громадян і непрямих методів контролю за відповідністю доходів і витрат фізичних осіб та подати в установленому порядку Кабінетові Міністрів узгоджені пропозиції.
Раніше, відповідно до пунктів 1 і 2    ч. 5  ст. 5 Закону № 1682-VII  та Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 та 4  ст. 1 Закону № 1682-VII, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563, Державною фіскальною службою України була проведена перевірка достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3, ч. 4  ст. 1 Закону № 1682-VII  щодо позивача  - ОСОБА_1 .
За результатами перевірки було оформлено довідку від 27.08.2015, затверджену головою ДФС України, якою встановлено, що до позивача не застосовуються заборони, визначені частиною 3 або 4  ст.1 Закону № 1682-VII. 
Згідно із п. 7-2 ч. 1  ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є - підстави, передбачені  Законом України «Про очищення влади».
Відповідно до п. 18 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Підстав (а саме посилання на норму), з яких було звільнено позивача згідно із  Законом України "Про очищення влади", оскаржуваний наказ не містить.
Статтею  2  та ст.  3 Закону № 1682-VII  передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація) та її критерії, згідно до яких заборона розповсюджується на осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, а також на осіб, які обіймали посаду (посади), зокрема керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну додаткову та/або митну політику, податкової міліції, у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням.
Згідно із  ст. 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»  Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України, Міністерство очолює міністр України (дачі - міністр), який є членом Кабінету Міністрів України. При цьому, відповідно до  ст. 16 вказаного Закону  інші, відмінні від міністерства центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції. Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.
Відтак, право формувати державну політику, тобто право законодавчої ініціативи при розробці проекту нормативно-правового акту, має орган державної виконавчої влади лише із статусом міністерства, інший орган державної виконавчої влади без статусу міністерства має повноваження виключно щодо реалізації державної політики. З огляду на викладене, позивач не працював на керівних посадах ані в міністерстві, ані в його територіальному органі.
Законом України «Про очищення влади»  передбачено, що люстрація ґрунтується, зокрема, на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності. Проте, фактично, позивача звільнили з посади не за порушення тих чи інших вимог  Закону, а на підставі звіту та витягу з протоколу засідання, чим порушені конституційні приписи і гарантії, також принципи проведення люстрації.
Проведення перевірки насамперед має за мету: виявити осіб, що брали участь в управлінні державними справами, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини (ст. 1 Закону України «Про очищення влади»).
Результати такої перевірки підлягають викладенню у висновку, який в даному випадку є обов`язковим, як і ознайомлення з ним особи, щодо якої проводилась перевірка. Такий висновок може бути оскаржений до суду, як це передбачено у ст. 5 Закону.
У даному випадку, перевірка відносно позивача вже була проведена та за результатами такої перевірки складено відповідну довідку, якою встановлено, що до позивача не застосовуються заборони, визначені частиною 3 або 4  ст.1 Закону України «Про очищення влади». Вказана довідка є чинною, належних та допустимих доказів щодо наявності іншої довідки або судового рішення, яким скасовано вказану довідку, до судів першої чи апеляційної інстанції не надано.
Оскільки матеріалами справи підтверджується протиправність прийняття оскаржуваного наказу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді є законними та обґрунтованими, а тому мають бути задоволені.
Водночас, Верховний Суд у постанові від 11 червня 2020 року у справі № 815/1745/15 зазначив, що відсутність у      Законі України "Про очищення влади"     процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною другою      статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи викладене у сукупності, а також те, під час розгляду справи не доведено того, що позивач здійснювала заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірності застосування до позивача заборон, передбачених цим законом та звільнення позивача, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2  статті 36 Кодексу законів про працю України, що, у свою чергу, свідчить про протиправність прийняття оскаржуваного наказу та про задоволення позовних вимог. 
Згідно з частиною першою      статті 235 Кодексу законів про працю України     у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до            постанови Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.            
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно поновив ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області. 
Згідно з ч. 1  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. 
Положеннями  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                     
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення.                   
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року залишити без змін.                                   
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                                                    Собків Я.М.

Суддя                                                                                                       Губська Л.В.

Суддя                                                                                                       Файдюк В.В.

Повний текст постанови виготовлено - 27 вересня 2021 року.