ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2021 року
м. Харків
Справа №638/5154/20
Провадження №22-ц/818/3598/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Тичкової О.Ю.
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Сабельніка Б.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 5 березня 2021 року у складі судді Латки І.П.,
УСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів за договором позики від 02.06.2011 в розмірі 310000 грн та в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернення стягнення на предмет іпотеки – чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Просив провести звернення стягнення шляхом реалізації предмета іпотеки через прилюдні торги в порядку виконавчого провадження органом Державної виконавчої служби за місцем знаходження предмету іпотеки та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.06.2011 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти в сумі 320000 грн., які зобов`язалась повернути позивачу до 30.11.2011. В забезпечення вказаного договору позики між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки від 02.06.2011, предметом якого є чотирикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності відповідачу. Позивач направляв відповідачу декілька вимог про повернення боргу. 19.03.2020 відповідачем сплачено на рахунок позивача суму у розмірі 10000 грн. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору за нею утворилась заборгованість у розмірі 310000 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 5 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення мотивоване тим, що відповідачка згідно з договором позики отримала 02.06.2011 від позивача 320000 грн., які повинна булла повернути 30.11.2011, однак вказане зобов`язання не виконала. Суд вважав безпідставним посилання відповідача на те, що вона є неналежним відповідачем у справі, оскільки відповідачкою не доведено належними та допустимими доказами, що вона не отримувала грошові кошти за договором позики від 02.06.2011. Позивачем на підтвердження вчинення відповідачкою дії з часткового виконання зобов`язання, що перериває перебіг позовної давності, надано копію довідки, виданої АТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що 19.03.2020 відбулось безготівкове зарахування на рахунок ОСОБА_1 10000 грн., в коментарі до платежу зазначено, що оплата здійснена ОСОБА_2 за договором позики VI. Однак вказана довідка не містить даних про те, що кошти перераховані позивачу із карткового рахунку відповідачки або, що саме відповідачка особисто чи через уповноважену особу сплатила вказані позивачу грошові кошти. Також не зазначено, що кошти сплачені саме за договором позики від 02.06.2011. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що надана довідка не підтверджує сплату відповідачу 19.03.2020 10000 грн. саме відповідачкою та саме за спірним договором, що могло би свідчити про переривання позовної давності. Крім цього, переривання позовної давності вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, можливо лише в межах строку позовної давності, тобто у даному випадку з 30.11.2011 по 31.11.2014. Проте, зазначений платіж в 10000 грн здійснено 19.03.2020, тобто поза межами позовної давності, що також виключає її переривання. Відповідачкою заявлено про застосування строку позовної давності. Враховуючи, що з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише у квітні 2020 року, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності. Із заявою про поновлення строку, пропущеного з поважних причин, позивач не звертався. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Дзержинського районного суду від 05.03.2021 скасувати та постановити новее рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що при постановленні рішення судом першої інстанції не було враховано, що перебіг строків позовної давності було перервано відповідачем вчиненням дій щодо виконання зобов`язання, а саме сплатою 10000 грн. на користь позивача 19.03.2020. При цьому відповідач мав можливість здійснити часткове погашення боргу у розмірі 10000 грн. в будь-якій фінансовій установі, а не тільки в АТ КБ «Приватбанк». Відповідачем не було надано до суду належних та допустимих доказів, що указаний платіж було вчинено не особисто нею. Вважає, що вказане свідчить про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила переривання строків позовної давності, оскільки відповідачем вчинена дія, що свідчить про визнання нею свого боргу.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди уповноваженою особою основного боргу та/або сум санкцій. Водночас дії боржника щодо сплати грошових коштів на погашення окремих платежів не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно іншої (невизнаної боржником) частини боргу. Призначення платежу у виписці банку не свідчить про те, що це є частковий платіж за договором позики від 02.06.2020, про частковість виконання зобов`язання у призначенні платежу не зазначено. Більше того, вбачається, що сплата 10000 грн здійснена не за договором позики від 02.06.2011, а за іншою угодою – «договором позики VI». При цьому, номера спірний договір не містить. Про порушення свого права позивач дізнався (повинен був дізнатися) 01.12.2011, і з цього моменту починається перебіг трирічного строку давності. Отже, межі строку позовної давності у цьому спорі – з 01.12.2011 по 01.12.2014, і переривання строку позовної давності можливо було виключно в цей період. Оскільки платіж, на який посилається позивач як на доказ переривання позовної давності, вчинено 19.03.2020, тобто вже за межами позовної давності – цей платіж не перериває позовну давність.Також ОСОБА_2 наполягає на тому, що вона не є належним відповідачем по справі, оскільки своє зобов`язання перед нею щодо передачі їй грошових коштів ОСОБА_1 не виконав, передавши їх іншій особі, яку вона на це не уповноважувала. У правовідносинах із зобов`язання передати їй грошові кошти позивач виступав зобов`язаною особою, тобто боржником, і згідно вимог ст. 527 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України мав пересвідчитися, кому саме він передає грошові кошти, і чи є ця особа управленою.
Вислухавши доповідь головуючого судді, встановивши обставини справи, перевіривши зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скаргі і відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судовим розглядом встановлено, що 02.06.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В., зареєстрованийв реєстрі за №1304, про що свідчить копія договору позики від 02.06.2011 (а.с. 7).
Згідно пункті 1 вказаного договору позики ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти в сумі 320000 грн., які остання зобов`язалась повернути позивачу до 30.11.2011.
В забезпечення вказаного договору позики 02.06.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець у забезпечення виконання договору позики, реєстровий №1304, передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору іпотеки від 02.06.2011 (а.с. 8).
15.01.2020, 31.01.2020 ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 лист-вимогу про повернення боргу за вказаним договором позики (а.с. 10-14).
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 08.04.2020 №КТВ9915005FIBGLF щодо виписки по картці/рахунку ОСОБА_1 19.03.2020 було проведено безготівкове зарахування 10000 грн. Платіж містить коментар, з якого вбачається, що він здійснений ОСОБА_2 – оплапта за договором позики VI (а.с. 15)
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, що виникли з приводу виконання ОСОБА_2 умов догвору позики від 02.06.2011 та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (статті 627, 628, 629, 631 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (Stubbings and others v. The United Kingdom, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; Zolotas v. Greece (№o.2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення – захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; в силу частини 3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі №6-2170цс16.
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини 1, 2 статті 264 ЦК України).
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 (провадження №14-448цс19).
Тобто, позовна давність може перериватися внаслідок вчинення боржником дій, зокрема, здійснення платежів як на оплату основного боргу, так і іншого зобов`язання, визначеного договором.
Згідно позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18), підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Виходячи з положень статті 264 ЦК України, необхідно встановлювати, коли достеменно боржник вчинив відповідні дії, оскільки перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.
Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №333/6301/15-ц, від 12 червня 2020 року у справі №712/8733/17, від 03 липня 2019 року у справі №639/9642/14-ц.
З укладеного між сторонами договору позики від 02.06.2011, реєстровий №1304, вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язалась повернути отримані від ОСОБА_1 кошти до 30.11.2011. Тобто 30.11.2011 є моментом, коли позивач довідався про порушення свого права і з цьго часу починається відлік трирічного строку позовної давності, наданого позивачу законом для захисту свого порушеного права, і закінчується він 30.11.2014.
Тому платіж від 19.03.2020 в сумі 10000 грн., на який посилається позивач, вчинений після спливу позовної давності, а отже не перериває її перебіг.
Крім того, довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 08.04.2020 №КТВ9915005FIBGLF не містить даних про те, що кошти в сумі 10000 грн. поступили на рахунок позивача саме від відповідача або уповноваженої нею особи. Також з указаної довідки не вбачається, що зазначені кошти були сплачені саме за договором позики від 02.06.2011. На підставі чого зазначена довідка не може бути належним доказом сплати позивачу 10000 грн. саме відповідачкою та саме за спірним договором.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, обґрунтованим є висновок суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки встановлених судом обставин; були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується апеляційний суд.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.
При вирішенні справи суд повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду – без змін.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 5 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29 липня 2021 року.

Головуючий                                                                         О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук