ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/9563/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів:  
                                         судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                    суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року справі № 280/9563/20 (суддя І інстанції – Сіпака А.В.)

за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 17.10.2017 по день фактичної виплати 01.12.2020, викладену у листі від 15.12.2020 № 7030;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні з 17.10.2017 по день фактичної виплати (01.12.2020) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року позов задоволений частково. Визнано протиправною відмову відповідача щодо не проведення та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2017 по 01.12.2020, викладену в листі від 15.12.2020 № 7030. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2017 по 01.12.2020 включно в розмірі 4367, 84 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що положення Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Такі правовідносини врегульовані спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на військовій службі додаткові обов`язки та відповідальність. Крім цього, компенсація за відпустку не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби у Збройних Силах України, а тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні. 

У частині відмови в задоволенні позову рішення суду не оскаржено.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Позивач є учасником бойових дій, на підтвердження чого у матеріалах справи наявна копія посвідчення серії УБД від 29.02.2016 (а.с. 6).

Відповідно до витягу з наказу ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2017 № 102, сержанта ВЗК ОСОБА_1    звільнено у запас згідно з п. 1 пп. «ж» ч. 8 ст. 26    Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 7).

З 17.10.2017 позивача виключено з списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено до Заводського районного військового комісаріату м. Запоріжжя.

Рішенням Запорізького окружною адміністративного суду від 26.06.2020 у справі № 280/3785/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 12.10.2016 по 17.10.2017, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.10.2017 (а.с. 8-11).

На виконання вказаного рішення 22.10.2020 позивач отримав доплату у розмірі 2132,4 грн (а.с. 20).

10.08.2020 Запорізьким окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі № 280/3782/20, яким зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 12 жовтня 2016 року по 17 жовтня 2017 року (а.с. 12-15).

На виконання зазначеного вище рішення 02.12.2020 позивач отримав доплату у розмірі 2235,44 грн (а.с. 20 зв. бік).

04.12.2020 позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою, в якій, зокрема, просив нарахувати та виплатити середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 17.10.2017 по день фактичної виплати 02.12.2020 (а.с. 16).

Листом від 15.12.2020 № 7030 відповідач повідомив позивача, що на військовослужбовців не поширюється Кодекс законів про працю України, питання оплат військовослужбовців врегульовано спеціальним законом (а.с. 17).

Не погоджуючись з такою відповіддю, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звільнений із військової служби 17.10.2017. Рішення суду про стягнення на користь позивача індексації грошовою забезпечення фактично виконано відповідачем 01.12.2020, відповідні грошові кошти на розрахунковий рахунок позивача надійшли 02.12.2020. Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого   ст. 116 КЗпП України. Отже позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень   ст. 117 КЗпП України. Оскільки відповідачем не проведено розрахунок середньої заробітної плати позивачу для проведення нарахування та виплати відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ч. 2   ст. 117 КЗпП України, то належним способом захисту його прав є зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час такої затримки за період з 17.10.2017 по 01.12.2020. З врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 4367,84 грн (сума яку позивач отримав у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум при звільненні, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно з середнім заробітком працівника). 

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Згідно з ч. 1   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає законність і обґрунтованість такого рішення в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування з заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

При цьому незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Таке звернення має бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Саме такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних працівникові сум при звільненні.

В цьому випадку здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум, належних позивачу при звільненні, останнім під час звільнення, а також безпосередньо після нього не оскаржувалися.

Лише у травні 2020 року, тобто більше ніж через два з половиною роки  після звільнення, яке відбулось 17.10.2017, позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з питань нарахування та виплати йому компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення. До суду з позовами з цих питань позивач звернувся лише у червні 2020 року.

Отже, спір щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні виник практично через три роки після звільнення позивача, а відповідно в момент звільнення позивача такого спору не існувало, оскільки позивач до відповідача з жодними заявами протягом зазначеного строку після звільнення не звертався, як і до суду з позовами. Жодних доказів існування між сторонами спору щодо виплачених в момент звільнення сум позивачем судам обох інстанцій не надавалось.

Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах (щодо стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні внаслідок не нарахування та не виплати під час звільнення індексації заробітної плати) викладено Верховним Судом України у постанові від 04.12.2019 у справі № 825/742/16.

Такий правовий висновок враховується судом на підставі частини 5 статті 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

За таких обставин, враховуючи наведені норми законів, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції   скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, а тому судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених зазначеним пунктом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі № 280/9563/20 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                         суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                         суддя                                                            І.В. Юрко