УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2021 року
м. Київ
справа № 681/1633/20
провадження № 51-3381ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року, постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням  
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Полонне Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу статті 89 Кримінального кодексу України (далі – КК),
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 152 КК,
встановив:
Вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 152 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 08 листопада 2020 року о 16 год 00 хв, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, помітивши ОСОБА_5 , 1960 року народження, яка перебувала у дворі будинку АДРЕСА_2 , взяв її на руки та відніс до сараю вищезазначеного домоволодіння. Після цього, долаючи опір потерпілої, шляхом нанесення чотирьох ударів у ділянку її обличчя, від чого остання втратила свідомість, вчинив стосовно ОСОБА_5 дії сексуального характеру, пов`язанні із вагінальним проникненням у її статевий орган, використовуючи свій статевий член, чим спричинив потерпілій тяжкі наслідки.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не погоджується із судовими рішеннями, постановленими стосовно нього, з підстав неповноти судового розгляду,  неправильного застосовування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через суворість, просить їх змінити.
В обґрунтування викладених вимог стверджує, що вчинив злочин, передбачений частиною 1 статті 152 КК, а тому судами першої та апеляційної інстанцій не правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Окрім того, наполягає на суворості призначеного йому покарання та вказує про неврахування судами попередніх інстанцій його розкаяння у вчиненому злочині, визнання вини, а також позиції потерпілої, яка жодних претензій до нього немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Як убачається з вироку місцевого суду, в основу рішення про винуватість ОСОБА_4 у інкримінованому йому злочині покладено показання потерпілої, яка у судовому засідання розповіла про обставини вчиненого стосовно неї кримінального правопорушення, а також протоколи огляду одягу потерпілої від 08 листопада 2020 року, слідчого експерименту із відеозаписом до нього за участю засудженого від 17 грудня 2020 року.
Також вину ОСОБА_4 підтверджують висновок  судово-медичної експертизи від 09 грудня 2020 року № 540, згідно з яким у потерпілої виявлено тяжкі тілесні ушкодження, та висновки експертів від 20 листопада 2020 року № 2222, від 03 грудня 2020 року №603, від 04 грудня 2020 року №№ 604-607, від 01 грудня 2020 року № 331.
Згідно з висновку судово-психіатричної експертизи від 15 грудня 2020 року № 624 ОСОБА_4 виявляє легку розумову відсталість, однак на час вчинення злочину міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Твердження засудженого про необхідність перекваліфікації його дій на частину 1 статті 152 КК спростовуються вищезазначеними доказами, належно оціненими судами першої та апеляційної інстанцій, зокрема, висновком експерта від 09 грудня 2020 року № 545.
Згідно статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у статті 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, призначаючи засудженому покарання за інкримінований злочин, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який негативно характеризується за місцем проживання, наявність у нього розладу психіки, а саме легкої форми недоумства, його сімейний та матеріальний стани, а також думку потерпілої, яка просила суворо засудженого не карати. Окрім того, суд врахував обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_4 про неврахування  судами його повного визнання вини, оскільки як убачається із судових рішень вину у скоєному засуджений визнав частково, так як в суді першої інстанції заперечував відсутність згоди потерпілої на статеві відносини. А тому, з огляду на викладене, місцевим судом обставиною, яка пом`якшує покарання, було визнано часткове визнання засудженим своєї вини.
Враховуючи наведені вище обставини, місцевий суд дійшов переконання про можливість виправлення засудженого за умови визначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років, тобто наближений до мінімальної межі заходу примусу, визначеного санкцією частини 5 статті 152 КК.
Апеляційний суд, перевіряючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 за доводами його апеляційної скарги про суворість призначеного йому покарання, аналогічними, викладеним у скарзі, поданій на адресу суду касаційної інстанції, дійшов висновку про їх безпідставність, належно вмотивувавши своє рішення у відповідності до статті 419 КПК. З прийнятими судами рішеннями погоджується і колегія суддів. 
Порушень приписів статті 52 КПК із долучених до касаційної скарги копій оскаржуваних судових рішень не вбачається, оскільки у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій брав участь захисник ОСОБА_6 .
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та зміни судових рішень за доводами, наведеними у ній, колегія суддів не вбачає та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3