ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«12» липня 2021 року м. Херсон

Справа № 766/25615/18 
Провадження № 22-ц/819/1142/21 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя - доповідач)	Воронцової Л. П.	
суддів:	Ігнатенко П. Я.,	
  	Полікарпової О. М.	
секретар	Литвиненко В. О.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пуляєва Наталія Сергіївна на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Зуб І. Ю. від 29 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення, 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з вище зазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .
ЇЇ донька - ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , відповідачем у справі.
Під час перебування її дочки з відповідачем у шлюбі, вона не заперечувала проти реєстрації останнього у належній їй квартирі АДРЕСА_1 .
На початку спільного проживання ОСОБА_2 з її донькою, відповідач мав нормальні погляди на життя, був офіційно працевлаштований, добре спілкувався з нею, однак в подальшому, його поведінка різко погіршилася, він почав зловживати алкогольними напоями, агресивно поводився зі своєю дружиною, систематично бив останню та спільних дітей, проявляв хамську поведінку по відношенню до неї, сусідів та інших осіб. На її думку, внаслідок систематичного побиття відповідачем її дочки, остання померла. 
За час перебування її дочки в медичній установі, в тому числі в реанімаційному відділенні, відповідач не тільки не відвідував дружину, а й самоусунувся від придбання ліків, особливо необхідних при реанімаційному лікуванні та підтриманні життєдіяльності останньої. Після смерті її дочки, відповідач не приймав участі в організації і оплаті поховання, поминального обіду та проявив себе таким чином, що відносини з ним стали неможливими.
Відповідач, без узгодження з нею, самовільно замінив замок вхідних дверей, що позбавляє її можливості вільного доступу до належної їй квартири. У зв`язку з неможливістю потрапити до квартири, вона зверталася до правоохоронних органів. Після вимушеного виклику поліції, відповідач впустив її до квартири і вона побачила, що квартира та меблі у ній практично зруйновані, перебувають у занедбаному стані.
Відповідач участі в утриманні та ремонті квартири не приймає, комунальні послуги не сплачує, чим завдає їй значних матеріальних збитків. ОСОБА_2 постійно вчиняє сварки, зловживає спиртними напоями, зачиняється зсередини, внаслідок чого вона не може потрапити до квартири, не йде на зв`язок щодо вирішення конфліктів, тому вона змушена звернутися до суду з позовом про виселення відповідача, який порушує її право на спокійне життя, завдає моральні страждання.
Посилаючись, як на підставу позову на ст. ст. 316, 321, 319, 391 ЦК України, позивач просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловою квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 з даної квартири.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пуляєва Наталія Сергіївна, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно відхилив та не взяв до уваги докази, які підтверджують факт систематичного чинення відповідачем перешкод у користуванні нею своєю власністю та не піклується про власність, не прийняв до уваги лист ОСББ «Промінь» від 12 листопада 2018 року; суд першої інстанції не прийняв до уваги того, що вона є особою похилого віку та вимушена нести тягар утримання своєї власності, якою не може належним чином розпоряджатися, оскільки відповідач незаконно займає житлове приміщення, не сплачує комунальні послуги, якими він користується; відповідач з нею спільним побутом не пов`язаний, вони не ведуть спільне господарство не є членами сім`ї та близькими родичами, тому його право користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України; суд захистив права відповідача, які є похідним від її прав.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав її доводи безпідставними та необґрунтованими, просив її залишити без задоволення, а судове рішення без змін; просив вирішити питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 6 810 грн.
У відповіді на відзив позивач вважала заявлений розмір витрат на правничу допомогу безпідставним та необґрунтованим, просила суд відмовити у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу. 
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду доказів того, що відповідач створює їй перешкоди в користуванні нерухомим майном, яке є її власністю, та врахував, що квартира АДРЕСА_1 - є житлом відповідача; наявність заборгованості з оплати комунальних послуг не є перешкодою у користуванні майном.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 липня 2003 року , посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу /а. с. 10-11/.
19 лютого 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , дочка позивачки, зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції /а. с. 12/.
У ОСОБА_2 і ОСОБА_3 народилися доньки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а. с. 44, 45/.
ОСОБА_2 з 12 квітня 2006 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки ОСББ, ОСОБА_2 та його доньки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають у вище зазначеній квартирі /а. с. 46/.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла /а. с. 16/.
З матеріалів справи вбачається, що по квартирі АДРЕСА_1 , обліковується заборгованість: за газопостачання у розмірі 1 011,69 грн; за постачання електричної енергії у розмірі 420,89 грн; за послуги централізованого опалення у розмірі 10 302,35 грн; за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 14 078,85 грн /а. с. 18-21/.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
За обставинами даної справи, спір виник між власником квартири - ОСОБА_1 та користувачем цієї квартири - ОСОБА_2 з приводу користування відповідачем - зятем вказаним житлом після смерті дочки позивачки.
Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
У рішеннях Конституційного Суду України № 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:
У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Сутність даного спору полягає у конфлікті між позивачкою - власницею квартири АДРЕСА_1 та колишнім її зятем - відповідачем у даній справі, користувачем даного житлового приміщення.
Позивач не заперечує, що відповідач вселився до спірної квартири та зареєструвався у ній з її згоди, як чоловік доньки позивачки - ОСОБА_3 , сама ОСОБА_1 не використовує дану квартиру для проживання /а. с. 12/.
У цій же квартирі проживають від дня свого народження неповнолітні діти ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а. с. 44-46/.
Позивачці належить на праві власності квартира АДРЕСА_6 , де вона постійно проживає.
Донька позивачки - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 /а. с. 16/.
Відповідач ОСОБА_2 є законним представником своїх неповнолітніх дітей, яким він створив належні умови проживання та між ним і доньками існують нормальні стосунки, батько належним чином піклується про дітей, що підтверджено Актом обстеження умов проживання, складеним Службою у справах дітей Суворовської районної ради м. Херсона /а. с. 118/.
ОСОБА_2 є інвалідом І групи, часто перебуває на стаціонарному лікуванні у медичних закладах /а. с. 62-66, 71, 115-117, 137, 148-162/.
Позивач посилалася в обґрунтування позову на те, що відповідач замінив замки на вхідних дверях, і вона позбавлена можливості вільного доступу до належної їй квартири, що, зокрема, підтверджується листом Херсонського відділу поліції № 36/1069з від 19 листопада 2018 року.
Разом з тим, матеріали справи не містять такого звернення ОСОБА_1 до поліції та висновків за результатами такого звернення.
Посилання позивачки в обґрунтування позову на те, що відповідач зловживав алкогольними напоями, агресивно поводився зі своєю дружиною і доньками, проявляв хамську поведінку по відношенню до неї, не приймав участі у лікуванні та похованні своєї дружини, привів квартиру у занедбаний стан, не підтверджені належними і допустимими доказами та не є підставою виселення ОСОБА_2 з квартири.
Посилання ОСОБА_1 в обґрунтування вимог на те, що ОСОБА_2 не приймає участі в утриманні квартири та оплаті комунальних платежів та наявності значної заборгованості з їх оплати також підлягають відхиленню, як такі, що відповідно до норм права, що регулюють спірні правовідносини не є підставою виселення відповідача з квартири.
До того ж слід зазначити, що заборгованість з оплати послуг з опалення та водовідведення рахується з 2011 року, тобто виникла та накопилася за життя доньки позивачки /а. с. 18-22/.
Разом з тим, заборгованість з оплати за електропостачання, станом на 11 грудня 2018 року становила 420,89 грн, тобто у розмірі місячного платежу.
Згідно додаткової угоди від 23 грудня 2019 року до Договору про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01 січня 2019 року, на підставі звернення споживача ( ОСОБА_9 ) договір розірвано.
Характеристика, надана головою правління ОСББ «Промінь», мешканцю квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не містить зазначення про зловживання останнім алкогольними напоями та утримання квартири у неналежному стані; зазначення у довідці про те, що ОСОБА_2 не ввічливий, не добросовісний до громадських доручень, не підтримує порядок на технічному поверсі, не сплачує внески ОСББ, не свідчить про наявність обставин, з якими закон пов`язує підстави виселення особи з житла.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, а саме: вселення ОСОБА_2 у 2005 році до квартири, належної на праві власності ОСОБА_1 зі згоди останньої, як члена сім`ї доньки позивачки для проживання постійно, реєстрація місця проживання відповідача у цій квартирі з 12 квітня 2006 року, проживання разом з ним у цій квартирі двох неповнолітніх доньок, єдиним законним представником яких після смерті дружини, є ОСОБА_2 , статус відповідача - інвалідність І групи та, відповідно, наявності у ОСОБА_1 на праві власності іншої квартири, яку вона використовує як постійне місце проживання, наявність проблеми в утриманні спірної квартири - оплаті комунальних послуг, і конфлікт останньої з відповідачем не може свідчити про пропорційність втручання держави у право відповідача користування житловим приміщенням, яке є його єдиним постійним місцем проживання.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Літвінова Т. В. заявила клопотання про стягнення з ОСОБА_1 на користь її довірителя судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 6 810 грн.
Представник позивача - адвокат Пуляєва Н. С. заперечувала проти стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу та їх співмірність.
Відповідно до приписів п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Колегія суддів, враховуючи об`єм та характер виконаних адвокатом робіт, їх пропорційність предмету спору, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій розумності розміру витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, статусу позивача - пенсіонера і її матеріального забезпечення, колегія суддів вважає можливим, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пуляєва Н. С. не ґрунтуються на законі, не містять нові факти чи засоби доказування, висновки суду у зазначеній частині не спростовують, тому підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.
Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пуляєва Наталія Сергіївна залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 березня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  понесені ним судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Дата складання повного судового рішення 14 липня 2021 року.

Головуючий Л. П. Воронцова 

Судді: П. Я. Ігнатенко 

О. М. Полікарпова