Справа № 463/10165/20                                Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І. 
Провадження № 22-ц/811/790/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Крайник Н.П., Ванівського О.М.,
без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби, військова частини НОМЕР_1 , Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади,-

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просить стягнути з Держави Україна на його користь шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 50000,00грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати.
Позов мотивує тим, що 18.01.2020 р. інспектором прикордонної служби 1 категорії - начальником групи відділення інспекторів прикордонної служби «Рава-Руська» сержантом Назаром Скугра складено відносно позивача ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 332902 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185-10 ч.1 КУпАП (злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі працівника державної прикордонної служби України). Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 19.03.2020р. провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-10 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Крім того, в процесі судового розгляду протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 судом також встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не може бути належним і допустимим доказом у справі в розумінні ст.251 КУпАП, оскільки складений з порушенням ст.ст.254, 256 КУпАП: у відсутність ОСОБА_1 , без роз`яснення йому процесуальних прав.
Крім того, в подальшому в ході проведення ініційованого позивачем ОСОБА_1 службового розслідування, за результатами якого 3.06.2020р. було видано Наказ № 192-к, підписаний начальником Львівського прикордонного загону, було притягнено до дисциплінарної відповідальності ряд військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з порушенням порядку оформленням матеріалів про адміністративні правопорушення, що призвело до закриття судом адміністративної справи відносно ОСОБА_1 , за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення. Таким чином, на думку позивача, дії працівників прикордонної служби були також визнані неправомірними керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому існує причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і тими діями, які були вчинені військовослужбовцями прикордонної служби.
Такими діями військовослужбовців Львівського прикордонного загону позивачу було спричинено моральну шкоду, яка, згідно заявленого позову, полягає в тому, що на нього безпідставно було складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, якого він не вчиняв.
Покликаючись на практику Європейського суду з прав людини позивач зазначає про те, що до нього не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, з огляду на наявність встановленого судовим рішенням Факту порушення його прав.
Обгрунтовуючи заявлений розмір моральної шкоди (завдані страждання) у розмірі 50 000 гривень позивач зазначає про те, що такий є меншим, ніж розмір, який призначається Європейським судом з прав людини у аналогічних випадках, враховуючи курс євро до гривні. Визначаючи заявлений розмір моральної шкоди позивач виходив з того, що у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності він зазнав душевних страждань, пережив дуже сильний стрес, його тривалий час попри його волю утримували у відділі прикордонної служби «Рава-Руська». В подальшому дзвонили із зазначеного відділу та вимагали підписати протокол, який було складено у його відсутність, в результаті чого частково порушився сон, тривалий час не міг займатися своїми звичними заняттями, оскільки порушилися нормальні життєві зв`язки. Позивачу довелось звертатися за правовою допомогою та в судовому порядку доводити свою невинуватість у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Внаслідок зазначених неправомірних дій працівників ДПС позивач з метою захисту своїх порушених прав змушений також був звернутись до адвоката за отриманням професійної правової допомоги, на яку позивачем також було здійснено значні витрати, які теж просить стягнути з відповідачів на свою користь.
А тому з метою захисту своїх порушених прав звернувся до суду з даним позовом, який просить задоволити.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 16 грудня 2020 року в позові ОСОБА_1 до Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби, військова частини НОМЕР_1 , Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади – відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу на незаконність щодо нього дій працівників прикордонної служби. Також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини щодо недопустимості пред`явлення вимоги заявнику про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди. За наявності встановленого судовим рішенням факту порушення його прав, вважає недопустими вимогу про підтвердження з його сторони завдання йому моральної шкоди. Зазначає, що між ним та адвокатом Чубиком Б.Г. 16.03.2020 було укладено договір про надання правової допомоги щодо участі адвоката в адміністративній справі, відповідні документи щодо сплати гонорару адвокату були надані в повному об`ємі. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 16 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
14 червня 2021 року від начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Федорчука А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05 серпня 2021 року, є дата складення повного судового рішення – 25 серпня 2021 року.

       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих підстав, що вимоги позову є необгрунтованими і безпідставними.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що 18 січня 2020 року інспектором прикордонної служби 1 категорії - майстром, начальником групи повітряної розвідки ВІПС "Рава-Руська" (тип В) ВПС "Рава-Руська" 1 категорії (тип Б) сержантом Назаром Скугра складено відносно позивача ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 332902, згідно якого ОСОБА_1 18 січня 2020 року о 00 год. 50 хв., керуючи транспорним засобом марки «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_2 , на перехресті доріг Дев`ятир-Потелич-Ковалі, територія Потелицької сільської ради Жовківського району Львівської області, рухаючись в напрямку с. Дев`ятир зі сторони с. Потелич, на законну вимогу прикордонного наряду "Контрольний пост" про зупинку транспортного засобу з метою перевірки документів та транспорного засобу згідно п. 5, 10, 11 положення "Про прикордонний режим", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 року № 1147, не зупинив транспорний засіб у місці, на яке йому було вказано, проїхавши місце зупинки та збільшивши швидкість руху, чим спровокував погоню працівниками Державної прикордонної служби України та здійснив злісну непокору законному розпорядженню військовослужбовця, тобто адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 19.03.2020р. у справі № 444/438/20 (Провадження № 3/444/287/2020) провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-10 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.8-10).
З долученої до матеріалів справи копії постанови Жовківського районного суду Львівської області від 19.03.2020р. встановлено, що підставами для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-10 КУпАП були наступні висновки суду. Зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 не може бути належним та допустимим доказом у справі у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки такий складений з порушеннями норм ст. 254 КУпАП, у відсутності самого ОСОБА_1 , з порушенням норм ст. 256 КУпАП, так як ОСОБА_1 не було роз`яснено його права, передбачені ст. 268 КУпАП, ст. 63 Конституції України, і дійсно, у самому протоколі відсутня відповідна графа для підтвердження того, що особі, яка притягається до адміністративної відповідальності роз`яснені права. Крім цього, суд надає віри поясненням ОСОБА_1 в тому, що він не вчиняв злісної непокори законному розпорядженню військовослужбовця, оскільки такі його пояснення не спростовуються жодними доказами, а матеріалами справи не доведено факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-10 КУпАП. Суд не надає віри поясненням інспекторів прикордонної служби, оскільки такі різняться та не узгоджуються між собою, не є хронологічними, а тому, суд критично оцінює такі (а.с.8-10).
Обгрунтовуючи мотивованість та підставність подачі позову позивач зазначає про те, що внаслідок безпідставного складення на нього протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, якого він не вчиняв, зокрема відповідними діями військовослужбовців Львівського прикордонного загону по складенню такого протоколу позивачу було спричинено моральну шкоду, яка, згідно заявленого позову, полягає в тому, у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності позивач зазнав душевних страждань, пережив дуже сильний стрес, його тривалий час попри його волю утримували у відділі прикордонної служби «Рава-Руська». В подальшому дзвонили із зазначеного відділу та вимагали підписати протокол, який було складено у його відсутність, в результаті чого частково порушився сон, тривалий час не міг займатися своїми звичними заняттями, оскільки порушилися нормальні життєві зв`язки. Позивачу довелось звертатися за правовою допомогою та в судовому порядку доводити свою невинуватість у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначає, що інспектором Львівського прикордонного загону протиправно складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185-10 КУпАП, відносно нього, чим завдано йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих та професійних зв`язків.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що у відповідності до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі заявлені позивачем судові, залишення без задоволення апеляційної скарги, а оскаржуваного рішення без змін, витрати покладаються на позивача та стягненню з відповідачів не підлягають.
Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 16 грудня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Н.П. Крайник