УХВАЛА

08 липня 2021 року 
м. Київ

Справа №  906/29/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Колос І.Б. (головуючий), Малашенкової Т.М.,Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:
позивача - фізичної особи-підприємця Вергелес Алли Михайлівни - Вернидуб Д.В., адвокат (ордер АМ №1011662),
відповідача -  акціонерного товариства «Житомиробленерго» -  не з`явився, 

розглянув матеріали касаційної скарги фізичної особи-підприємця Вергелес Алли Михайлівни
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021   (головуючий суддя: Бучинська Г.Б., судді: Василишин А.Р., Філіпова Т.Л.)
у справі №  906/29/20  
за позовом  фізичної особи-підприємця Вергелес Алли Михайлівни (далі - Підприємець, позивач, скаржник)
до акціонерного товариства «Житомиробленерго» (далі - Товариство, відповідач)
про скасування оперативно-господарської санкції.
ВСТАНОВИВ:
Підприємець звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства про скасування оперативно-господарської санкції шляхом визнання недійсним рішення комісії Товариства з розгляду акта про порушення від 03.10.2019 № 024016, яке оформлене протоколом від 20.11.2019 № 33/11-19, щодо нарахування Підприємцю вартості необлікованої електричної енергії       у розмірі 96831,24 грн.
02.03.2020 позивачем до суду подана заява від 28.02.2020 про зміну предмета спору, згідно з якою позивач просив скасувати рішення комісії Товариства з розгляду акта про порушення від 03.10.2019 № 024016, яке оформлене протоколом від 20.11.2019 №33/11-19, щодо нарахування Підприємцю вартості необлікованої електричної енергії у розмірі 96 831,24 грн. у повному обсязі. Місцевим господарським судом прийнято до розгляду вказану заяву позивача.
Рішенням господарського суду Житомирської області від 15.12.2020 у справі                       № 906/29/20 задоволено позов Підприємця про скасування оперативно-господарської санкції. Скасовано рішення комісії Товариства з розгляду акта про порушення від 03.10.2019  № 024016, яке оформлене протоколом від 20.11.2019  № 33/11-19. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача  2102,00 грн. судового збору.
Вказане рішення мотивоване тим, що проведений розрахунок згідно з протоколом комісії № 33/11-19 здійснений з порушенням чинного законодавства, що регулює дані відносини. При цьому місцевий господарський суд погодився з тим, що відповідачем при здійсненні розрахунку правомірно врахований період 12 календарних місяців до дня виявлення порушення (з жовтня 2018 по жовтень 2019), оскільки вчинені позивачем дії, що призвели до споживання необлікованої електричної енергії, виявити представниками оператора системи під час контрольного огляду засобу комерційного обліку  не мали можливості.  
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021  рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Стягнуто з Підприємця на користь Товариства 3 153 грн. судового збору.
Постанова апеляційного суду мотивована відсутністю підстав для скасування оперативно-господарської санкції шляхом  визнання недійсним рішення комісії Товариства  з розгляду акта про порушення від 03.10.2019 № 024016, яке оформлене протоколом від 20.11.2019 № 33/11-19 щодо нарахування Підприємцю Вергелес Аллі Михайлівні вартості необлікованої електричної енергії у розмірі  96 831,24 грн.  
Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, 23.04.2021 (відповідно до відмітки на поштовому конверті) Підприємець звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного господарського суду скасувати, а рішення суду першої інстанції зі справи залишити в силі.  
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі   - у редакції, чинній з 08.02.2020). 
Касаційну скаргу (з урахуванням заяви про усунення недоліків), з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 904/5951/18. Крім того, скаржник незгоден з періодом нарахування оперативно- господарської санкції здійсненої відповідачем, оскільки вважає, що такий розрахунок повинен здійснюватися виключно з останнього контрольного огляду засобу комерційного обліку, який був проведений  20.05.2019.   Інших підстав щодо незгоди з періодом нарахування оперативно-господарської санкції не зазначалось в судах попередніх інстанцій.
Ухвалою Верховного Суду від 24.05.2021 касаційну скаргу Підприємця залишено без руху у зв`язку з тим, що скаржником  не зазначено жодної з підстав касаційного оскарження постанови апеляційного господарського суду, передбачених абзацом першим частини другої статті 287 ГПК України; надано скаржнику  строк для усунення недоліків касаційної скарги тривалістю не більше 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали; роз`яснено , що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто.
Ухвалою Верховного Суду від 15.06.2021, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі,  розгляд касаційної скарги призначено на 08.07.2021.
Товариство у відзиві на касаційну скаргу просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду  - без змін, зазначаючи, зокрема,  про її законність та обґрунтованість.
Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Суд зазначає, що можливість касаційного провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником у касаційній скарзі), покладається на скаржника.   
Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі  № 906/29/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі  № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі  № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 
Касаційний господарський суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувана постанова апеляційного господарського суду у справі                    № 906/29/20 ухвалена без урахування висновку щодо застосування норми права  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду 26.02.2020 у справі № 904/5951/18, оскільки висновок у зазначеній справі і у справі  № 906/29/20, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.  
Так, у справі, що розглядається, судами, зокрема, встановлено що:
-  на підставі договору оренди нерухомого майна від 05.07.2017 № 37 позивач використовує нежитлове приміщення       в м. Житомир    по вул. Довженка, 64, площею 100,3 м. кв. для здійснення торговельної діяльності       продовольчими товарами;
- 28.12.2018 між сторонами у справі укладено договір № 2267 про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії;
- 03.10.2019    представниками Житомирського РЕМ АТ «Житомиробленерго»   складено акт    про порушення № 024016, в якому зазначено про виявлення порушення підпункту 20 пункту 5.5.5 та підпункту 7 пункту 8.4.2 Правил роздрібного ринку електричної енергії  (далі - ПРРЕЕ) шляхом самовільного підключення поза розрахунковим засобом обліку електричної енергії до мережі, що не є власністю оператора системи розподілу, з порушенням схеми обліку. Порушення виявлено за допомогою демонтажу задньої стінки       стелажа;
- з актом про порушення споживач ознайомлений, зауважень до складання акта не має, про свідчить підпис представника споживача на вказаному акті. Другий примірник акта вручено представнику споживача Вергелес С.Б.
- 20.11.2019 проведено засідання комісії з розгляду актів про порушення ПРРЕЕ в присутності споживача, зокрема розглянуто акт від 03.10.2019                  № 024016. За результатами розгляду комісією було визнано правомірним вказаний акт  та прийнято рішення провести нарахування у відповідності до вимог пункту 8.4.12  постанови № 312 від 14.03.2018 про затвердження ПРРЕЕ із змінами та доповненнями № 1525 від 18.07.2019 по перерізу провідника за період 12 календарних місяців до дня виявлення порушення. Вказане рішення зафіксоване протоколом засідання комісії № 33/11-19 від 20.11.2019. Відповідно до проведеного розрахунку по акту від 03.10.2019 № 024016    обсяг та вартість необлікованої активної електричної енергії складає                       96 831,24 грн.;
- 21.11.2019 позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просить переглянути протокол комісії в зв`язку з незгодою із сумою нарахування та проханням провести розрахунок в її присутності;       
- 03.12.2019 відповідачем був направлений на адресу позивача лист, в якому було письмово повідомлено про те, що розрахунок обсягу та вартості не облікованої електричної енергії проведено згідно з Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312, зі змінами та доповненнями. У Товариства відсутні підстави для коригування розрахунків відповідно до протоколу засідання комісії з розгляду актів Житомирського РЕМ;
- як вбачається     зі схеми електроживлення споживача, зазначеної в акті про порушення від 03.10.2019 № 024016, нежитлове приміщення «магазин» за адресою: м. Житомир, вул. Довженка, 64 підключено проводом АВВГ 4х6 мм (алюміній), а самовільне підключення виконано двома проводами ПВС       2х2,5 мм;
- відповідачем розрахунок проведено по перерізу проводу алюміній АВВГ4 х 6,0 мм, а не по перерізу проводу 2ПВС2х2,5 мм, як то передбачено пунктом 8.4.12 ПРРЕЕ. Факт проведення розрахунку саме по перерізу проводу алюміній АВВГ4 х 6,0 мм також не заперечується відповідачем у його відзиві на позов. Враховуючи викладене, місцевий господарський суд вважав, що проведений розрахунок згідно з протоколом комісії № 33/11-19 здійснений з порушенням чинного законодавства, що регулює дані відносини. При цьому місцевий господарський суд погодився з тим, що відповідачем при здійсненні розрахунку правомірно врахований період 12 календарних місяців до дня виявлення порушення (з жовтня 2018 по жовтень 2019), оскільки вчинені позивачем дії, що призвели до споживання необлікованої електричної енергії, виявити представниками оператора системи під час контрольного огляду засобу комерційного обліку  не мали можливості;
- проте апеляційним господарським судом рішення суду першої інстанції  скасовано. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що нежитлове приміщення «магазин» за адресою: м. Житомир, вул. Довженка, 64 підключено проводом АВВГ 4х6 мм (алюміній), а самовільне підключення виконано двома проводами ПВС 2х2,5 мм, що підтверджується схемою електроживлення споживача, яка зазначена в акті про порушення від 03.10. 2019  № 024016. Згідно з таблицею 1.3.5 - «Допустимий тривалий струм для проводів з алюмінієвими жилами із гумовою та полівінілхлоридною ізоляцією» Правил улаштування електроустановок (ПУЕ) пропускна здатність для кабеля АВВГ 4х6 мм, який прокладений відкрито, становить 39А. Згідно з таблицею 1.3.4 - «Допустимий тривалий струм для проводів і шнурів з мідними жилами із гумовою та полівінілхлоридною ізоляцією» ПУЕ пропускна здатність для 2 (двох) кабелів ПВС 2х2,5 мм становить 60 А (30А * 2 кабелі). Таким чином, відповідачем правомірно проведено розрахунок з найменшого допустимого струму, який може протікати через поперечну площу перерізу проводів (кабелів), що використані у схемі самовільного підключення до електричної мережі, згідно з главою 1.3 ПУЕ, що помилково не враховано судом першої інстанції при розгляді спору;
- суд апеляційної інстанції погодився із здійсненим відповідачем розрахунком по акту від 03 жовтня 2019  № 02401, проведеного згідно з протоколом комісії ЖРЕМ відповідно до пункту 8.4.12 постанови № 312 від 14.03.2019 про затвердження ПРРЕЕ зі змінами і доповненнями № 1525 від 18.07.2019 по перерізу проводу алюміній АВВГ4 х 6,0 мм, яким підключено приміщення магазину, оскільки пропускна здатність даного кабелю є нижчою за кабель, яким здійснено обхід приладу обліку;
- також апеляційний господарський суд погодився з висновком місцевого господарського суду щодо періоду нарахування, оскільки позивач вчинив дії, що призвели до споживання необлікованої електричної енергії, виявити які представники оператора системи під час проведення контрольного огляду засобу комерційного обліку не мали можливості (приховане підключення, яке було виявлено шляхом демонтажу стінки стелажу), тому відповідачем при здійснені розрахунку правомірно врахований період 12 календарних місяців до дня виявлення порушення, а саме з жовтня 2018 року по жовтень 2019 року.
Отже, з наведеного вбачається, що як судом першої інстанцій так і апеляційним господарським судом під час розгляду даної справи надана оцінка доводам позивача стосовно його незгоди з періодом нарахування оперативно- господарської санкції з останнього контрольного огляду засобу комерційного обліку,  у зв`язку з чим суди дійшли висновку, що відповідачем при здійсненні розрахунку правомірно врахований період 12 календарних місяців до дня виявлення порушення (з жовтня 2018 по жовтень 2019), оскільки вчинені позивачем дії, що призвели до споживання необлікованої електричної енергії, виявити представниками оператора системи під час контрольного огляду засобу комерційного обліку  не мали можливості.
Таким чином, доводи касаційної скарги щодо незгоди скаржника з періодом нарахування оперативно-господарської санкції здійсненої відповідачем, стосуються з`ясування обставин вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини  другої  статті 300 ГПК  України.
Натомість у справі № 904/5951/18, на яку скаржник посилається в обґрунтування доводів касаційної скарги, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх судових інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав, що судами залишились не дослідженими правомірність нарахування відповідачем вартості недоврахованої електроенергії за період, який відображений у Рішенні, у контексті вимог пунктів 2.7, 2.9 Методики. При цьому Верховним Судом встановлено що :
- звертаючись з даним позовом, позивач зазначав, що відповідач неправомірно нарахував йому вартість недоврахованої електроенергії за три роки, оскільки періодом її нарахування має бути відповідний проміжок часу, який наведений ним у позові;
- за результатами перевірки складено акт про порушення від 23.02.2018                  № 123956, яким встановлено, що позивач при користуванні електричною енергією порушив пункти 6.40, 6.41 Правил користування електричною енергією (далі-ПКЕЕ), а саме: самовільно підключив струмоприймачі та електропроводку до електричної мережі повз розрахунковий прилад                        № 0457245 без порушення схеми обліку. Самовільне підключення виконано приховано, виявлено під час проведення технічної перевірки за допомогою РК-120, виявити при контрольному огляді приладу обліку не було можливості. При включенні навантаження електричний лічильник № 0457245 не обліковує спожиту електричну енергію. Позивачу продемонстровано порушення. Також зафіксовано,  що виявити факт порушення при контрольному огляді не було можливим;
- 20.12.2018 відповідач прийняв рішення, яке оформлено протоколом № 12-24, про нарахування позивачу на підставі акта вартості недоврахованої електричної енергії у відповідності до пункту 2.9 за формулою 2.7 Методики за період з 23.02.2015 по 23.02.2018 на загальну суму 68 004,58 грн. При проведенні цих нарахувань враховано режим роботи об`єкта згідно з додатком №12 до Договору «Перелік струмоприймачів», тобто 6 робочих днів на тиждень. Позивач з Рішенням ознайомлений, про що свідчить його підпис;
- позивач визнавав факт порушення ним      ПКЕЕ, проте не погоджувався з прийнятим відповідачем Рішенням у частині здійснення нарахування вартості недоврахованої електроенергії за три роки та з урахуванням шестиденного режиму роботи об`єкта. 
Отже, направляючи зазначену справу (№ 904/5951/18) на новий розгляд, Верховний Суд вказав про те,  що, вирішуючи спір по суті, суди обох інстанцій  неправильно застосували до спірних правовідносин пункт 2.5 Методики, оскільки кваліфікація порушення позивача визначена відповідачем у Рішенні за пунктами 2.7, 2.9 Методики, що є відмінним. 
Таким чином,  вирішуючи справу № 904/5951/18 та справу № 906/29/20, суди виходили з різних встановлених судами фактичних обставин справи, що формують зміст правовідносин,  що виключає подібність правовідносин у цих справах.  
Водночас суд касаційної інстанції в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, Касаційний господарський суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду та на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі  № 906/29/20.
Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A,   № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).  
За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Підприємця на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021  у справі   № 906/29/20.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Вергелес Алли Михайлівни на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021  у справі   № 906/29/20 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                І. Колос

Суддя                                                                                                  Т. Малашенкова

Суддя                                                                                          В. Селіваненко