Постанова 
Іменем України
22 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 199/7995/20
провадження № 61-8032св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., 
Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Олена Павлівна, 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 27 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову 
у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової Олени Павлівни про визнання недійсними договорів, скасування рішення про проведення державної реєстрації,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - 
ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової О. П. про визнання недійсними договорів, скасування рішення про проведення державної реєстрації, у якому просила суд:
- визнати недійсним договір факторингу б/н від 28 жовтня 2020 року, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Діджи Фінанс»; 
- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCL-302/142/2006 (другої черги), укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Діджи Фінанс», посвідчений 29 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О. П. за реєстровим № 376; 
- скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової О. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54838647, від 29 жовтня 2020 року (номер запису про іпотеку: 38903468 (спеціальний розділ), згідно з яким у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано ТОВ «Діджи Фінанс» як іпотекодержателя об`єкта нерухомості: частини адміністративної будівлі цеху № 3 з побутовими приміщеннями, загальною площею 703,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони всім державним реєстраторам, зокрема, але не виключно, державним та приватним нотаріусам, вчинення реєстраційних дій (прийняття будь-яких рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та/або внесення будь-яких записів (змін) до державного реєстру речових прав на нерухоме майно) стосовно об`єкта нерухомого майна: частини адміністративної будівлі цеху № 3 з побутовими приміщеннями, загальною площею 703,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі щодо зміни власника такого об`єкта нерухомого майна.
Заява про забезпечення позову у справі мотивована тим, що прийняття рішення про державну реєстрацію ТОВ «Діджи Фінанс» як іпотекодержателя проведено на підставі договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, які, на думку позивача, є недійсними та є предметом спору у цій справі. Ураховуючи те, що між сторонами дійсно виник спір з приводу реєстрації прав та їх обтяжень стосовно об`єкта нерухомого майна, є реальна загроза, що в процесі розгляду справи в суді ТОВ «Діджи Фінанс» вживатиме заходи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, що призведе до неправомірного втручання у право власності позивача на предмет іпотеки. 
Більше того, після вибуття із власності позивача предмет іпотеки може піддаватися подальшому відчуженню третім особам. У випадку настання вказаних обставин, предмет іпотеки фактично буде вилучено із власності позивача, внаслідок чого виконання судового рішення, у випадку задоволення позовних вимог, буде взагалі неможливим.
Посилаючись на зазначене, з метою недопущення реальної загрози неможливості виконання судового рішення у випадку задоволення позовних вимог, 
ОСОБА_1 просила суд задовольнити заяву та вжити заходи забезпечення позову.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 27 листопада 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено. 
Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони всім державним реєстраторам, зокрема, але не виключно, державним та приватним нотаріусам, вчинення реєстраційних дій (прийняття будь-яких рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та/або внесення будь-яких записів (змін) до державного реєстру речових прав на нерухоме майно) стосовно об`єкта нерухомого майна: частини адміністративної будівлі цеху № 3 із побутовими приміщеннями, загальною площею 703,1 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі щодо зміни власника такого об`єкта нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 , до розгляду справи по суті.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір стосовно спірного об`єкта нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності, проте іпотекодержателем якого зазначено ТОВ «Діджи Фінанс» на підставі договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, що є предметом спору у цій справі.
На думку суду першої інстанції, викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, вид забезпечення позову є співмірним з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 
2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції у повному обсязі не пересвідчився в тому, чи існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не з`ясував обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам. 
При цьому, врахувавши інтереси лише позивача, суд першої інстанції залишив поза увагою, що цей вид забезпечення позбавляє господарюючого суб`єкта можливості користування майном у його господарській діяльності, що може призвести до незворотних наслідків, чим порушив конституційні права відповідачів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У серпні 2021 року справу № 199/7995/20 передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Доводи касаційної скарги містять також посилання на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, що відповідає підставі касаційного оскарження, визначеній абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України.
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що забезпечення позбавляє господарюючого суб`єкта можливості користування майном у його господарській діяльності, є помилковим, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ТОВ «Діджи Фінанс» зазначено як іпотекодержателя щодо предмета іпотеки, який на момент звернення до суду належить на праві власності іпотекодавцю, що відповідає положенням статті 1 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, ТОВ «Діджи Фінанс» не набуло права власності на спірне майно, 
а тому і не має права користуватися майном у його господарській діяльності.
Саме у зв`язку з можливим ризиком звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та подальшого відчуження майна третім особам, 
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову. 
Судом апеляційної інстанції не було враховано правовий висновок Верховного Суду в аналогічних правовідносинах (позовні вимоги про визнання недійсними договорів про передачу прав за іпотечними договорами та скасування записів), викладений у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 405/137/19, відповідно до якого забезпечення позову шляхом заборони органам та суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчинення дій, пов`язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію обтяжень речових прав на спірне нерухоме майно, є обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову у справі.
Апеляційний суд не звернув увагу на те, що невжиття заходів забезпечення позову в цьому випадку може призвести до втрати майна позивачем у позасудовому порядку, а отже, призведе до формального характеру можливого судового рішення по суті спору (визнання недійсними договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, скасування рішення про проведення державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яким зареєстровано ТОВ «Діджи Фінанс» як іпотекодержателя) і нівелює кінцеву мету правосуддя - реальне поновлення порушених прав особи.
Крім того, при вирішенні питання щодо відповідності виду забезпечення у справі з позовними вимогами немайнового характеру суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 26 серпня 
2020 року у справі № 907/73/19, від 16 серпня 2018 року у справі № 910/7995/18, згідно з яким у немайнових спорах підлягає дослідженню така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТОВ «Діджи Фінанс», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової О. П. про визнання недійсними договорів, скасування рішення про проведення державної реєстрації, у якому просила суд:
- визнати недійсним договір факторингу б/н від 28 жовтня 2020 року, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Діджи Фінанс»; 
- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCL-302/142/2006 (другої черги), укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Діджи Фінанс», посвідчений 29 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О. П. за реєстровим № 376; 
- скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової О. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54838647, від 29 жовтня 2020 року (номер запису про іпотеку: 38903468 (спеціальний розділ), згідно з яким у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано ТОВ «Діджи Фінанс» як іпотекодержателя об`єкта нерухомості: частини адміністративної будівлі цеху № 3 із побутовими приміщеннями, загальною площею 703,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 2-9, т. 1). 
Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона заперечує дійсність оспорюваних нею договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, а також належність ТОВ «Діджи Фінанс» прав іпотекодержателя.
Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони всім державним реєстраторам, зокрема, але не виключно, державним та приватним нотаріусам, вчинення реєстраційних дій (прийняття будь-яких рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та/або внесення будь-яких записів (змін) до державного реєстру речових прав на нерухоме майно) стосовно об`єкта нерухомого майна: частини адміністративної будівлі цеху № 3 з побутовими приміщеннями, загальною площею 703,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі щодо зміни власника такого об`єкта нерухомого майна (а. с. 1-4, т. 1 вид. мат.).
На підтвердження реєстрації права власності за заявником та наявності реєстрації прав та їх обтяжень надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 232524481 від 13 листопада 2020 року (а. с. 42-44, т. 1).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційні скарзі доводи, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Частиною першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є, зокрема, заборона вчиняти певні дії.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Установлено, що позивач пред`явила позов про визнання недійсними правочинів та усунення невизначеності щодо прав іпотекодержателя, тобто про захист прав на іпотечне майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 .
Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом заборони всім державним реєстраторам, зокрема, але не виключно, державним та приватним нотаріусам, вчинення реєстраційних дій (прийняття будь-яких рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та/або внесення будь-яких записів (змін) до державного реєстру речових прав на нерухоме майно) стосовно об`єкта нерухомого майна: частини адміністративної будівлі цеху № 3 із побутовими приміщеннями, загальною площею 703,1 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі щодо зміни власника такого об`єкта нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 , до розгляду справи по суті, суд першої інстанції встановив, що між сторонами дійсно виник спір стосовно спірного об`єкта нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності, іпотекодержателем якого зазначено ТОВ «Діджи Фінанс» на підставі договору факторингу та договору про відступлення права вимоги, що є предметом спору у цій справі.
Перевіривши викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, суд першої інстанції вважав їх достатніми для обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, вид забезпечення позову є співмірним з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Тобто, суд першої інстанції, перевіривши доводи заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, встановив, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, та вважав, що вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Разом із тим, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд посилався на те, що суд першої інстанції не з`ясував обсяг позовних вимог, у повному обсязі не пересвідчився в тому, чи існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам. 
Колегія суддів із зазначеним висновком апеляційного суду не погоджується з огляду на наступне.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Суд апеляційної інстанції, переоцінивши вищевказані обставини, не навів підстав для такої переоцінки та вмотивованих обґрунтувань на спростування наведених судом першої інстанції висновків, а дійшов протилежного висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Так, апеляційний суд у порушення підпункту «б» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України не навів доводів на спростування встановлених районним судом обставин та мотивів, а формально послався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено на припущеннях, при цьому не надавши належного правового обґрунтування, в чому полягає відсутність існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та неспівмірність заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам.
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що позовні вимоги у цій справі мають немайновий характер, а тому таке забезпечення є безпідставним, не може вважатися законним і обґрунтованим та суперечить правовому висновку Верховного Суду, викладеному у спірних правовідносинах.
Так, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 405/137/19 за позовом про визнання відсутності прав іпотекодержателя, визнання недійсним договорів про передачу прав за іпотечними договорами та скасування записів, вирішуючи питання про задоволення заяви про забезпечення позову, Верховний Суд зробив правовий висновок такого змісту: забезпечення позову шляхом заборони органам та суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчинення дій, пов`язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію обтяжень речових прав на спірне нерухоме майно, є обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі.
Колегія суддів наголошує, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду 
від 05 листопада 2020 року у справі № 759/5175/20, від 22 січня 2020 року у справі № 521/5896/19, предметом спору яких також були вимоги немайнового характеру.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що цей вид забезпечення позбавляє господарюючого суб`єкта можливості користування майном у його господарській діяльності, що може призвести до незворотних наслідків, оскільки судом не надано належного правового обґрунтування, а тому вказаний висновок ґрунтується виключно на припущеннях. Крім того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, об`єкт нерухомого майна: частина адміністративної будівлі цеху № 3 з побутовими приміщеннями, загальною площею 703,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності  ОСОБА_1 . Таким чином, оскільки ТОВ «Діджи Фінанс» не є власником спірного майна, а є лише іпотекодержателем на підставі договору факторингу та договору про відступлення права вимоги, що є предметом оскарження у цій справі, забезпечення не позбавляє господарюючого суб`єкта можливості користування майном у його господарській діяльності.
Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, а такий вид забезпечення як заборона вчинення реєстраційних дій (прийняття будь-яких рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та/або внесення будь-яких записів (змін) до державного реєстру речових прав на нерухоме майно) стосовно об`єкта нерухомого майна є обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі.
Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом 
та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав особи в аспекті статті 
6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку доводам сторін, за сукупності яких дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Висновки суду першої інстанції відповідають принципу справедливості та забезпечують ефективне поновлення прав позивача.
Апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу ухвали, та доказів, наданих сторонами, і помилково скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції, постановлену з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції 
і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 
413 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року скасувати.
Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 27 листопада 2020 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                     А. І. Грушицький
 
А. А. Калараш
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук