П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7446/20	
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.

          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
апелянта – ОСОБА_1 
представника відповідача - виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради – Галінської О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до секретаря Білгород-Дністровської міської ради Грозова Віктора Васильовича, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до секретаря Білгород-Дністровської міської ради Грозова Віктора Васильовича, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Білгород-Дністровського міського голови від 30.06.2020 року №194-к «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 »;
- поновити на посаді заступника начальника юридичного відділу Білгород-Дністровської міської ради;
- стягнути з виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06.2020 року по день ухвалення судом рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що посилання в оскаржуваному розпорядженні на рішення №112 та розпорядження №140-к є неправомірним, оскільки вказаними актами не передбачалось скорочення посади, яку обіймав позивач, а саме посади заступника начальника юридичного відділу. Рішенням виконавчого комітету №112 передбачене лише виведення посади зі штату, а не її скорочення, що є окремою та самостійною підставою для звільнення особи.
Також позивач посилався на те, що попередження про його наступне звільнення розпорядженням №140-к не є обґрунтованою підставою для видачі оскаржуваного розпорядження, оскільки розпорядженням №140-к повідомлено про звільнення у зв`язку із реорганізацією, а не скороченням штатної чисельності.
Послався позивач і на те, що при повідомленні позивача про наступне вивільнення йому було запропоновано лише одну посаду, яка за свою суттю є посадою, нижчою за ту, що він обіймав до звільнення. Інша пропозиція щодо посади поступила у день звільнення, не зважаючи на наявність 102 вакантних місць. На переконання позивача, відповідач мав запропонувати йому всі вакансії, що були наявні.
Також позивач вказував, що при його звільненні не були враховані вимоги ст.42 КЗпП України в частині врахування при вирішені питання про залишення на роботі критерію високої кваліфікації та продуктивності роботи.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про допустимість формулювання «виведення посади», посилаючись при цьому на власні висновки.
Також, на думку апелянта, суд першої інстанції не надав оцінки доводам позивача щодо не повідомлення його про скорочення штату, зазначивши при цьому, що розпорядження від 23.04.2020 року за своєю суттю є документальною формою попередження працівника про наступне вивільнення.
Звертає апелянт увагу і на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що новостворені посади є аналогічними тим, що існували до реорганізації, оскільки на той час не було затверджено посадових інструкцій для цих посад, положень про новостворені відділи та управління, відповідачами також не доведено, що нові посади мають будь-який зв`язок з реорганізованими посадами.
Також, на думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо необхідності визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі у відповідності до вимог ст. 42 КЗпП України.
Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради у відзиві на апеляційну скаргу послався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Секретар Білгород-Дністровської міської ради Грозов Віктор Васильович своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 проходив службу в органах місцевого самоврядування з 11.08.2015 року (т.1 а.с.62), а з 01.11.2019 року призначений з кадрового резерву на посаду заступника начальника юридичного відділу Білгород-Дністровської міської ради (т.1 а.с.14, 64).
Рішенням Білгород-Дністровської міської ради №1152-VII віл 05.03.2020 року затверджено структуру та загальну чисельність апарату Білгород-Дністровської міської ради, апарату виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради у кількості 174 штатні одиниці (т.1 а.с.16-17).
Згідно з рішенням Білгород-Дністровської міської ради №1208-VII від 23.04.2020 року внесено зміни до рішення Білгород-Дністровської міської ради №1152-VII від 05.03.2020 року та визначено загальну чисельність апарату Білгород-Дністровської міської ради, апарату виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради у кількості 177 штатних одиниць (т.1 а.с.197).
Згідно з Додатком №2 до рішення Білгород-Дністровської міської ради №1152-VII від 05.03.2020 року затверджено структуру та чисельність апарату виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, зокрема встановлено юридичний відділ із кількістю працівників – 4 (т.1 а.с.19).
Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 31.03.2020 року №112 затверджений штатний розпис апарату виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, в п. 6, якого вирішено вивести зі штатного розпису посаду заступника начальника юридичного відділу (т.1 а.с.21-26).
Розпорядженням міського голови від 23.04.2020 року №140-к попереджено працівників, в тому числі ОСОБА_1 , про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією (т.1 а.с.31-32).
Згідно з додатком №1 до розпорядження міського голови від 23.04.2020 року №140-к (п.21) апелянт повідомлений про наступне вивільнення 23.04.2020 року (т.1 а.с.33-38).
Згідно з додатком №2 до розпорядження міського голови від 23.04.2020 року №140-к (п.21) позивачу запропоновано зайняти посаду головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу міської ради (т.1 а.с. 39-50). Із запропонованою посадою – головного спеціаліста – юрисконсульта юридичного відділу міської ради, позивач ознайомлений 23.04.2020 року та з неї не погодився, зазначивши, що розпорядження не відповідає законодавству (т. 1 а.с. 42). 
30.06.2020 року листом за №03-30/10-к позивачу запропонована посада начальника відділу державних соціальних інспекторів департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради (т.1 а.с.57). із зазначеної пропозицією апелянт ознайомлений 30.06.2020р., але з нею не погодився, зазначивши, що його трудові права порушені.
Розпорядженням міського голови від 30.06.2020 року №194-к апелянт звільнений із займаної посади з 30.06.2020 року у зв`язку зі скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.13).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами дотримані вимоги трудового законодавства щодо порядку звільнення позивача із займаної посади у зв`язку зі скороченням.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. 
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. 
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. 
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року №2493-ІІІ (тут і надалі Закон №2493-ІІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Відповідно до ст.2 Закону №2493-ІІІ, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.
Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст.7 Закону №2493-ІІІ правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.
На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.14 Закону №2493-ІІІ в органах місцевого самоврядування встановлюються такі категорії посад:
перша категорія - посади Київського міського голови, голів обласних рад та Севастопольського міського голови;
друга категорія - посади Сімферопольського міського голови, міських (міст - обласних центрів) голів; заступників голів обласних рад та Севастопольського міського голови, заступника міського голови - секретаря Київської міської ради;
третя категорія - посади перших заступників та заступників міських голів (міст - обласних центрів) з питань діяльності виконавчих органів ради; секретарів міських (міст - обласних центрів та міста Сімферополя) рад, міських голів (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення, крім міст - обласних центрів), голів районних, районних у містах рад;
керуючих справами виконавчих апаратів обласних та Севастопольської міської рад;
четверта категорія - посади голів постійних комісій з питань бюджету обласних, Київської та Севастопольської міських рад (у разі коли вони працюють у раді на постійній основі), керівників управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, Севастопольської міської та секретаріату Київської міської рад, секретарів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, заступників міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) голів з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів, директорів, перших заступників, заступників директорів департаментів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, міських (міст районного значення) голів, селищних і сільських голів, посади заступників голів районних рад;
п`ята категорія - керуючих справами виконавчих апаратів районних рад, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів районних у містах рад, помічників голів, радників (консультантів), спеціалістів, головних бухгалтерів управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, секретаріатів Київської та Севастопольської міських рад, керівників управлінь, відділів та інших виконавчих органів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад та їх заступників, керівників відділів (підвідділів) у складі самостійних управлінь, відділів виконавчих органів міських (міст обласного значення) рад, посади заступників міських (міст районного значення), сільських, селищних голів з питань діяльності виконавчих органів ради, секретарів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад;
шоста категорія - посади керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, керівників структурних підрозділів виконавчого апарату районних та секретаріатів районних у містах Києві та Севастополі рад та їх заступників, керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст районного значення), районних у містах рад та їх заступників, помічників голів, радників, консультантів, начальників секторів, головних бухгалтерів, спеціалістів управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст обласного значення та міста Сімферополя) рад, старост;
сьома категорія - посади радників, консультантів секретаріатів районних у містах рад, спеціалістів виконавчих органів районних у містах, міських (міст районного значення) рад, спеціалістів виконавчих органів сільських, селищних рад.
Віднесення інших посад органів місцевого самоврядування, не зазначених у цій статті, до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням керівників відповідних органів місцевого самоврядування.
Згідно із ч.ч. 1, 2, 10 ст.15 Закону №2493-ІІІ при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування присвоюються ранги у межах відповідної категорії посад.
Встановлюються такі ранги посадових осіб місцевого самоврядування:
особам, які займають посади, віднесені до першої категорії, може бути присвоєно 3, 2 і 1 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до другої категорії, може бути присвоєно 5, 4 і 3 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до третьої категорії, може бути присвоєно 7, 6 і 5 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до четвертої категорії, може бути присвоєно 9, 8 і 7 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до п`ятої категорії, може бути присвоєно 11, 10 і 9 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до шостої категорії, може бути присвоєно 13, 12 і 11 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до сьомої категорії, може бути присвоєно 15, 14 і 13 ранг.
Якщо посадова особа місцевого самоврядування обрана чи призначена на посаду нижчої категорії або залишила службу в органі місцевого самоврядування, за нею зберігається присвоєний ранг.
Відповідно до статті 20 Закону №2493-ІІІ, крім загальних підстав, передбачених  Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі:
порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої  статтею 11 цього Закону;
порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону);
виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12  цього Закону);
досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18  цього Закону).
Таким чином, оскільки така підстава як скорочення посади для припинення служби в органах місцевого самоврядування спеціальним законом - Законом №2493-ІІІ не визначена, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції  стосовно того. що застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України (надалі – КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно зі ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:
1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;
2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;
5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,  а також особам, реабілітованим відповідно до  Закону України  «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;
8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.
10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції не надав оцінки його доводам щодо не повідомлення його про скорочення штату, та щодо хибності  висновків суду першої інстанції про те, що розпорядження міського голови №140-к від 23.04.2020 року за своєю суттю є «документальною формою попередження працівника про наступне вивільнення», з огляду на таке.
За приписами ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до  статті 48  Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.
Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.
Матеріалами справи підтверджено те, що підпунктом 1.1  пункту 1 розпорядження № 140-к від 23.04.2020 року передбачено: «У встановленому чинним законодавством порядку не пізніше ніж за два місяці попередити працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією та забезпечити дотримання соціально-правових гарантій у порядку та умовах, визначених чинним законодавством».
У додатках до вказаного розпорядження наявний список працівників, попереджених про наступне вивільнення, відповідно до якого апелянт попереджений про наступне вивільнення, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України під власний підпис 23.04.2020 року (т. 1, а.с. 34).
Таким чином, матеріалами справи спростовані доводи апелянта та підтверджені висновки суду першої інстанції щодо наявності повідомлення апелянта про скорочення штату. При цьому апеляційний суд зазначає, про хибність доводів апелянта стосовно  його попередження про вивільнення у зв`язку з реорганізацією, а не у зв`язку із скороченням штатів, оскільки, відповідно до матеріалів справи, відбулось попередження про наступне вивільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України під власний підпис 23.04.2020 року.
Змістом мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції спростовані  доводи апелянта щодо не надання судом першої інстанції оцінки доводам позивача щодо не повідомлення його про скорочення штату.
Також, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що новостворені посади є аналогічними тим, що існували до реорганізації, оскільки на той час не було затверджено посадових інструкцій для цих посад, положень про новостворені відділи та управління, відповідачами також не доведено, що нові посади мають будь-який зв`язок з реорганізованими посадами, з огляду на таке.
За приписами частини 1 статті 40, частин 1, 3 статті 49-2 далі – КЗпП власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду й існували на день звільнення.
Матеріалами справи  підтверджено, що одночасно із повідомленням про наступне вивільнення апелянту були запропоновані інші посади на тому самому підприємстві, в установі, організації згідно статті 49-2 КЗпП України, а саме 23.04.2020 року - посаду головного спеціалісту-юрисконсульта юридичного відділу міської ради (т.1 а.с.42), з чим він не погодився, зваживши те, що розпорядження не відповідає  законодавству; та 30.06.2020 року - посаду начальника відділу державних соціальних інспекторів департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради (т.1 а.с.57), від якої апелянт також відмовився, зазначивши, що його трудові права порушені.
Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо дотримання відповідачем обов`язку, передбаченого частиною 3 статті 49-2 КЗпП, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Апеляційний суд, як і суд першої інстанції зазначає, що відповідні організаційні зміни стосувались великої кількості працівників – 102 особи (т.1 а.с.39-56), як наслідок у період з 23.04.2020 року по 08.05.2020 року 98 осіб з тих, яким були запропоновані посади, погодились на них, оскільки пропозиції щодо посади надаються особі, яка за кваліфікацією та спеціальним направленням або перебувала на аналогічній посаді, або більше, на думку роботодавця, їй відповідає. При цьому апеляційний суд зазначає, що доводи апелянта  стосовно обов`язку  відповідача – виконавчого комітету  запропонувати йому одразу всі наявні вакантні посади, ґрунтуються на помилковому розумінні апелянтом приписів ст. 49-2 КЗпП України.
Апеляційна скарга, окрім загальних посилань, не містить конкретних доводів, які б надали апеляційному суду можливість перевірити як висновки суду першої інстанції, так і  заперечення виконавчого комітету щодо дотримання вимог ст. 42 КЗпП України, проте як матеріали справи не містять відомостей щодо пропозиції іншій особі посади, яку бажав обіймати апелянт, та на зайняття якої він мав переважне право.
Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо звільнення апелянта  за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України без дотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України.
Також, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовно того, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача щодо необхідності визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі у відповідності до вимог ст. 42 КЗпП України, оскільки таке спростовується матеріалами справи.
Відхиляє апеляційний суд і посилання апелянта на постанову Верховного Суду  у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2019 року у справі 487/2727/17, оскільки судове рішення в цій справі ухвалене Верховним Судом за інших фактичних обставин, які наявні в цій справі, яку переглядає апеляційний суд. 
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про допустимість формулювання «виведення посади», оскільки таке формулювання застосоване в рішенні №112 та розпорядженні №140-к, які апелянтом не оскаржувалися.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 8, 19, 22 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року у справі №420/7446/20 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 14.07.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.