справа № 759/11568/20                     
головуючий у суді І інстанції Ул`яновська О.В.
провадження № 22-ц/824/5625/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
26 липня 2021 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Сержанюка А.С., Суханової Є.М.,
за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та 
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про поділ спільного майна, -
в с т а н о в и в :
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що в період з 27 листопада 1993 року по 15 серпня 2018 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, у період якого придбали майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 15 березня 2003 року, право власності на яке зареєстровано на ОСОБА_2 . 
Враховуючи, що квартира набута сторонами в період шлюбних відносин, майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу, виходячи з рівності часток.
 
ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, у якій просила: 
визнати за нею права власності на Ѕ частину транспортного засобу - автомобіль Dacia Logan 90L, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , 
Ѕ частину гаража (боксу) №  НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 , 
стягнути з ОСОБА_1 80 650 грн компенсації у рахунок Ѕ частини гаражу (боксу), 
визнати право власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ АБ «Укргазбанк», сума коштів 140 372 грн 39 коп., номер депозитного рахунку НОМЕР_3 , вид депозиту - строковий з продовженням, 
стягнути з ОСОБА_1 70 186 грн 20 коп. та процентів, нарахованих на дану суму, 
визнати право власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - 35 000 грн., номер депозитного рахунку НОМЕР_4 , вид депозиту - класичний строковий, 
стягнути з ОСОБА_1 17 500 грн та процентів, 
визнати право власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - 1 736,01 Євро, номер депозитного рахунку 26308000093794, вид депозиту - класичний строковий, 
стягнути з ОСОБА_1 868 Євро та проценти, 
стягнути судові витрати.
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що в період перебування у шлюбних відносинах, сторонами набуто спільне майно та заощаджено грошові кошти. 
Зокрема, придбано автомобіль Dacia Logan 90L, 2007 року випуску, д.н.з.  НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_1 , гаражний бокс № НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 , ордер на користування яким видано ОСОБА_1 . 
Користуватись автомобілем відповідач забороняє, вважає, що це майно належить лише йому. 
Крім того, під час перебування у шлюбі подружжям заощаджено грошові кошти, які знаходяться в банківських установах: ПАТ АБ «Укргазбанк» 140 372 грн 39 коп., ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» -35 000 грн та 1 736,01 Євро. 
Враховуючи, що вказане майно набуте сторонами в період шлюбних відносин, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, виходячи з рівності часток.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/20 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 60,60 кв.м., жилою площею 41,60 кв.м.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ПАТ «АБ «Укргазбанк», АТ «Державний експортно-імпортний банк України».
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - 35 000 грн., номер депозитного рахунку НОМЕР_4 , вид депозиту - класичний строковий, дата зарахування коштів 11 червня 2018 року.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - 1 736,01 Євро, номер депозитного рахунку 26308000093794, вид депозиту - класичний строковий, дата зарахування коштів 06 серпня 2018 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 446 грн 89 коп.
У задоволенні інших вимог зустрічного позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року в частині часткового задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8 100 грн та сплачений судовий збір у сумі 4 725 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу та сплачений судовий збір у сумі 7 087 грн 50 коп.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним, оскільки ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Посилання відповідача, що двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 , була продана за 17 500 доларів США не підтверджується жодними доказами, проте суд першої інстанції цьому належної оцінки не дав.
Також, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що грошові кошти у розмірі 8 750 доларів США отримано відповідачем                      ОСОБА_2 від її батьків, оскільки у  договорі купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2002 року та угоді про внесення змін до договору не вказується, що батьки ОСОБА_2 передали їй гроші, отримані від продажу квартири у розмірі 8 750 доларів США.
Розписка від 14 березня 2003 року, на яку посилається суд, написана власноруч самою відповідачем за первісним позовом, тому вона не може бути належним доказом передачі їй коштів без обов`язку їх повернути.
Суд першої інстанції не перевірив чи дотримана форма договору дарування та якими доказами підтверджується факт укладення такого договору, перш ніж встановлювати ту обставину, що кошти на купівлю квартири відповідач ОСОБА_2 позовом отримала від батьків.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічною позовною заявою.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію в рахунок Ѕ частини транспортного засобу - легкового автомобіля Dacia Logan 90L 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , колір червоний (з урахуванням уточнених позовних вимог від 18 грудня 2020 року) у сумі 55 495 грн (залишено судом без розгляду).
Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину гаража (боксу) № НОМЕР_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію у рахунок Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на гараж (бокс) № НОМЕР_2 , у сумі 80 650 грн.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину банківського вкладу у ПАТ АБ «Укргазбанк» у сумі 140 372 грн 39 коп. Номер депозитного рахунку: НОМЕР_3 . Вид депозиту: строковий з продовженням. Дата зарахування коштів, дата повернення: з 18 травня 2018 року по 20 серпня                   2018 року. Процентна ставка: 15,25% річних.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 70 186 грн 20 коп. та нараховані проценти, у розмірі 2 727 грн 16 коп.
В іншій частини рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, понесені ОСОБА_2 при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині незадоволеним судом зустрічних позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягає в наступному.
Суд першої інстанції долучив до матеріалів справи докази про продаж спірного легкового автомобіля в судовому засіданні 16 грудня 2020 року, що підтверджується протоколом судового засідання від 16 грудня 2020 року                    (а.с. 189-195 т. 1). В цьому ж судовому засіданні суд закрив підготовче провадження та зразу ж почав розгляд справи по суті, не надавши                      ОСОБА_2 часу на уточнення позовних вимог, чим порушив принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом та принцип змагальності сторін.
Зважаючи на зазначене вище, з метою ефективного захисту своїх прав та інтересів, беручи до уваги відчуження ОСОБА_1 спірного транспортного засобу, 18 грудня 2020 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог (а.с. 198-200 т. 1), у якій обґрунтовано просив суд поновити строк на подачу заяви про уточнення позовних вимог.
Проте, зазначена заява була необґрунтовано відхилена судом, а тому висновок суду, що ОСОБА_2 не заявлялась вимога про стягнення на її користь компенсації вартості автомобіля під час розгляду справи не відповідає дійсності.
Зазначене не було взято судом до уваги, та у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 55 495 грн компенсації в рахунок Ѕ  частини у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб - легковий автомобіль DACIA LOGAN 90L 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , колір червоний (з врахуванням уточнених 18 грудня 2020 року позовних вимог) судом першої інстанції було незаконно та необґрунтовано відмовлено.
ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції доказів, які б спростували твердження ОСОБА_2 про придбання спірного гаража (боксу) у інший спосіб, ніж як за зазначено договором купівлі-продажу від 26 квітня 2007 року.
Суд першої інстанції незаконно та необґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги визнати за ОСОБА_2 право власності на частину зазначеного гаража (боксу) та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 80 650 грн. компенсації в рахунок Ѕ  частини у праві спільної сумісної власності на гараж (бокс) № НОМЕР_2 , розташований за адресою: АДРЕСА_5 .
Свідчення ОСОБА_4 , що кошти належать їй та були передані нею ОСОБА_1 , не підтверджені жодними доказами, проти цього заперечувала ОСОБА_2 , так як це не відповідає дійсності.
ОСОБА_1 не надано суду та, відповідно, матеріали справи не містять ні договору банківського вкладу на користь третьої особи ОСОБА_4 , ні договору доручення, яким би ОСОБА_4 уповноважувала ОСОБА_1 розмістити належні їй кошти на вкладний (депозитний) рахунок, ні будь-якого іншого доказу, який би підтверджував передачу ОСОБА_5 коштів ОСОБА_1 .
Свідчення ОСОБА_4 є неправдивими та не відповідають дійсності, а оскаржуване рішення суду в частині відмови судом у задоволенні позовних вимог визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину банківського вкладу у ПАТ АБ «Укргазбанк» - 140 372 грн 39 коп. Номер депозитного рахунку - НОМЕР_3 . Вид депозиту - строковий з продовженням. Дата зарахування коштів, дата повернення - з 18 травня 2018 року по 20 серпня                2018 року. Процентна ставка 15,25% річних.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 70 186 грн 20 коп. та проценти, нараховані на суму 70 186 грн 20 коп. - є незаконним та необґрунтованим.
 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Завірюха М.І. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом залишити без змін.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування оскаржуваного рішення суду в частині часткового задоволення первісних  позовних вимог ОСОБА_1 та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 4-6).
15 серпня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано, що  підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від                       15 серпня 2018 року (а.с. 7 т. 1).  
Вирішуючи спір між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.
Як вбачається з матеріалів справи, у період  шлюбних відносин, а саме,       15 березня 2003 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 60,60 кв.м., жилою площею 41,60 кв.м. право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 8 т.1 ).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах  Верховного  Суду.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17).
Задовольняючи частково первісні позовні вимоги про поділу квартири, що придбана під час шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що  позивач  не довів наявність особистих коштів для придбання квартири, а відповідачем спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру, докази придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя відсутні, отже квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя лише частково, відповідно позивачу належить: 3/20, а відповідачу: 17/20 спірної квартири.
Разом з тим, колегія апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції при вирішенні первісного позову, не правильно оцінено докази відповідача, надані на підтвердження того факту, що більша частина спірної квартири є її особистою власністю та придбана за її особисті кошти.
Як вбачається з матеріалів справи, під час перебування у шлюбі, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (надалі по тексту - трикімнатна квартира № 96 ) на  підставі договору купівлі-продажу від 15 березня 2003 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідченого  приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С., зареєстрованого  в реєстрі за № 516 (а.с. 37 т.1).
Відповідно до умов п. 3 вказаного договору, продаж вчинено за                         118 400 грн., право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 (а.с. 8 т.1 ).
Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Заперечуючи проти задоволення позову про визнання квартири спільною сумісною власністю, в обґрунтування доводів про придбання квартири за особисті кошти та спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 зазначає таке.
Відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності разом з батьком ОСОБА_7 , матір`ю                ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_8   належала двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 (надалі по тексту двокімнатна квартира №39). Кожен із співвласників володів ј зазначеної квартири.  
01 листопада 2002 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2   та інші співвласники продали зазначену вище квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2002 року, посвідченого  приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С., зареєстрованого  в реєстрі за № 2477 (а.с. 32, 33 т.1).
 Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 вказує, що за домовленістю сторін двокімнатну квартиру №39 було продано за ціною                   17 500 доларів США та співвласники отримали від продажу квартири від покупця 01 листопада 2002 року грошові кошти у рівних долях по                             4 375  доларів США.
Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Разом з тим, на підтвердження вказаних обставин щодо продажу двокімнатної квартири №39 за 17 500 доларів США відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не надано жодних доказів. 
А надані відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 докази спростовують її  твердження про продаж вказаної двокімнатної квартири №39 за 17 500 доларів США з огляду на таке.
Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу квартири від                                  01 листопада 2002 року продаж двокімнатної  квартири №39 вчинено за                    9 900 грн.  До цього договору було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору купівлі-продажу від 09 грудня 2002 року, якою внесено зміни до п. 3 та зазначено, що цей продаж вчинено за 40 000 грн (а.с. 34 т. 1).
Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Колегія апеляційного суду вважає, що відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами, що продаж двокімнатної квартири №39 , що належала їй на праві спільної часткової власності здійснено за 17 500 доларів США та вона як співвласник отримала від продажу квартири від покупця 01 листопада 2002 року грошові кошти у розмірі 4 375  доларів США.
 
Також, відповідач вказує, що отримала в дар від своїх батьків для придбання спірної трикімнатної квартири № 96 грошові кошти у сумі                        8 750 доларів США (кошти отримані батьками від продажу двокімнатної квартири № 39 )  та власні заощадження батьків у сумі 13 400 грн.
Вказані грошові кошти були подаровані відповідачу батьками 14 березня 2003 року для купівлі відповідачем  спірної трикімнатної квартири № 96 з умовою, що відповідач зареєструє батьків у новопридбаній квартирі та вони будуть спільно з нею проживати у ній, про що відповідач написала відповідну розписку (а.с. 36 т. 1).
Колегія апеляційного суду, звертає увагу на те, що відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Неоподатковуваний мінімум доходів громадян - грошова сума розміром у 17 грн., встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України (надалі - ПК України) .
Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума у розмірі 17 грн. Отже, договори дарування валютних цінностей,   що   перевищують 850 (50*17) грн., укладаються   у   письмовій   формі  з  обов`язковим  нотаріальним посвідченням.  
Розписка від 14 березня 2003 року, написана власноруч самою відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 , тому вона не може бути належним доказом передачі їй коштів батьками.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на підтвердження обставин щодо отримання грошових коштів для придбання квартири в дарунок від батьків - не надано нотаріального договору дарування валютних цінностей на суму 8 750 доларів США.
Таким чином, колегія апеляційного суду вважає, що відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 не доведено належними доказами придбання 7/10 спірної  квартири за особисті кошти та кошти подаровані їй батьками,  на загальну суму 83 318 грн 75 коп.
Висновок суду першої інстанції про спростування відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2  презумпції спільності права власності подружжя на майно, спірну трикімнатну квартиру  АДРЕСА_2 , є помилковим, оскільки не ґрунтується на належних  та допустимих доказах.
Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує, тому у позивача відсутній обов`язок доводити   наявність особистих коштів для придбання спірної квартири.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.  
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Святошинського районного суду міста Києва від                        21 січня 2021 року за первісним позовом  ОСОБА_1 підлягає  скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині, яким первісний позов задовольнити та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спірної квартири.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл  судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи ухвалене судове рішення про задоволення первісних позовних вимог, на ОСОБА_2 покладаються витрати по сплаті судового збору за розгляд справи  у суді першої інстанції у розмірі  4 725 грн та у суді апеляційної інстанції у розмірі 7 087 грн  50 коп. 
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про скасування оскаржуваного рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2   підлягає частковому  задоволенню з огляду на таке.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на Ѕ частину гаража (боксу) та стягнення з ОСОБА_1 80 650 грн компенсації у рахунок Ѕ частини гаражу (боксу), суд першої інстанції виходив з того, що позивачемза зустрічним позовом  ОСОБА_9 не надано доказів належності відповідачуза зустрічним позовом  ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно.
Звертаючись з зустрічною позовною вимогою про поділ гаража (боксу), ОСОБА_2 посилалася на те, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя придбали у члена ГБК «Новосел» гаражний бокс,  що підтверджується договором купівлі-продажу, та ОСОБА_1 прийнято до членів ГБК «Новосел» у зв`язку з купівлею гаража (боксу).  
В матеріалах справи знаходиться копія договору купівлі-продажу від                   26 квітня 2007 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 (а.с. 73-74 т. 1). 
Відповідно до умов якого, ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_1 купив гаражний бокс № НОМЕР_2 в ГБК «Новосел» за 47 000 грн., продаж об`єкту запроваджується шляхом переоформлення пайового внеску та членства в ГБК «Новосел». 
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» від 28 червня 1991 року №5роз`яснено, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.
Отже, член ГБК «Новосел» ОСОБА_10 був вправі розпоряджатися  гаражем (боксом) ним на свій розсуд.
Разом з тим, оригінал вказаного договору купівлі-продажу позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 до матеріалів справи не надано.
З клопотаннями про витребування вказаного договору в порядку статей 83, 84, 116 ЦПК України позивач за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до суду не зверталася, а відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 існування вказаного договору заперечується.
З урахуванням викладеного, колегія апеляційного суду не вважає надану копію  договору купівлі-продажу від 26 квітня 2007 року, між відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_10 належним та допустимим доказом, що підтверджує  придбання  гаражного боксу.
Відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 прийнято до членів ГБК «Новосел» у зв`язку з купівлею гаража (боксу) № НОМЕР_2 з одночасним виключенням з його членів ОСОБА_10 у зв`язку з продажем гаража (боксу) № НОМЕР_2 , що підтверджується протоколом ГБК «Новосел» №36 від                          28 квітня 2007 (а.с. 78-81 т.1).
Відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 надано право зайняття гаражу (боксу) в ГБК «Новосел» на підставі ордеру № 17 від 08 травня                        2007 року (а.с. 77 т.1). 
Відповідно до відповіді Голови правління ГБК «Новосел» Чупири О.А.  на адвокатський запит   зазначено, що  відповідно до протоколу ГБК  «Новосел» №36 від 28 квітня 2007 року вказаний гаражний бокс було переоформлено з ОСОБА_10 на ОСОБА_1   ...При прийнятті ОСОБА_1 до членів кооперативу, ним було сплачено 150 грн вступного внеску на розрахунковий рахунок кооперативу (а.с. 75-76 т.1).
Відповідно до висновку оціночного дослідження ФОП ОСОБА_12 від 11 вересня 2020 року, середня ринкова вартість гаражного боксу № НОМЕР_2 в ГБК «Новосел» становить 161 300 грн (а.с. 71).
Дослідивши матеріали справи, колегія апеляційного суду, встановивши, що відповідач за зустрічним позовом  ОСОБА_1 є членом ГБК «Новосел» та на підставі ордеру йому надано право користування гаражним приміщенням, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано доказів, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 є власником спірного гаража (боксу).
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин судом першої інстанції помилково не застосовано п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» від 28 червня 1991 року №5, п.п. 22,25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, та не враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №640/11441/15-ц, то колегія апеляційного суду враховує таке.
Відповідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» від 28 червня 1991 року  №5 роз`яснено, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.
Окрім цього, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. 
У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.  
Також Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №640/11441/15-ц (провадження №61-3005 св 18) у постанові від 23 травня 2018 року зазначив, що пайові внески в ГБК саме у вигляді грошових коштів є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, враховуючи, що такі внески можуть бути трансформовані в неподільну річ, зокрема об`єкт права власності у вигляді гаражного боксу, то за кожним із подружжя слід визнати право власності на належну кожному з них частку в пайовому внеску в ГБК і залишити це майно у їх спільній власності.
Разом з тим, звертаючись з цієї позовної вимогою, позивач   за зустрічним позовом ОСОБА_2 стверджувала, що спірний гараж (бокс) був придбаний відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 під час шлюбу за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу.
З огляду на це, до спірних відносин у цій справі щодо поділу майна подружжя придбаного в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу не можуть бути застосовані правові норми, що регулюють поділ майна подружжя створеного (набутого) в період шлюбу за рахунок внесених подружжям пайових внесків.
 
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність врахування при вирішенні цієї справи правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі №751/9483/16-ц, від  23 травня 2018 року у справі №640/11441/15-ц (провадження №61-3005 св 18), то колегія суддів звертає увагу на таке.
При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина  4 статті  263 ЦПК України). 
Разом з тим, суд повинен керуватися частиною 4 статті 263 ЦПК України лише у разі якщо спір випливає з одних і тих правовідносин, у яких один і той самий предмет спору, і які врегульовані одними і тими самими нормами матеріального права. 
Як вбачається з обставин, встановлених у справі №751/9483/16-ц (Постанова  Верховного Суду від 28 січня 2019 року), судом встановлено, що ОСОБА_5 є членом гаражно-будівельного авто кооперативу №39 та власником гаражних боксів НОМЕР_7 та НОМЕР_8 , що підтверджується заявами ОСОБА_5 від 11 серпня 2012 року та 10 січня 2014 року, витягами із книги реєстрів гаражно-будівельного автокооператива №39, паспортом гаража НОМЕР2 та паспортом гаража НОМЕР_8 , придбаних відповідачем у порядку, передбаченому статутом кооперативу.
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій, дослідивши докази у справі і давши їм належну оцінку відповідно до вимог статей 10,57,60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що відповідач набула права власності на спірні гаражні бокси у порядку, передбаченому статутом гаражно-будівельного автокооперативу, обґрунтовано виходили з того, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя та згідно з положеннями статей 69,70 Сімейного кодексу України підлягає поділу між сторонами.
Разом з тим, у справі, що переглядається в апеляційній інстанції,  судом встановлено, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано доказів, що підтверджують що спірне майно гаражний бокс № НОМЕР_2 загальною площею 34,3 кв.м, розташований на території ГБК «Новосел» за адресою: 03148, м. Київ, вул. Строкача, 8 належить на праві власності відповідачу за зустрічним позовом  ОСОБА_1 .
Враховуючи вказане, підстави для застосування правового висновку,  викладеного Верховного Суду у справі №751/9483/16-ц від 28 січня                           2019 року, - відсутні.
Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя у лютому 2008 було придбано легковий автомобіль марки Dacia, модель Logan 90L, тип - сєдан, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , DACIA LOGAN 90L 2007 р.в.
Право власності на вказаний автомобіль було 20 лютого 2008 року  зареєстровано за  відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , який отримав номерні знаки НОМЕР_1 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацією транспортного засобу (а.с. 68-69). 
31 жовтня  2020 року спірний автомобіль продано (а.с. 144-145).
Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  придбаний під час шлюбу автомобіль марки Dacia, модель Logan 90L, тип - сєдан, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є cпільною сумісною власністю подружжя. Оскільки автомобіль після розірвання шлюбу був відчужений  відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання права власності на  Ѕ частки вказаного автомобіля в порядку частини 1 статті 69 СК України.
Як вбачається з протоколу судового засідання, суд першої інстанції  долучив до матеріалів справи докази про продаж спірного легкового автомобіля в судовому засіданні 16 грудня 2020 року (а.с. 189-195 т. 1), клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з цим позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не заявлялося, тому у цьому ж судовому засіданні суд закрив підготовче провадження та почав розгляд справи по суті.
Після закриття підготовче провадження, 18 грудня 2020 року  представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог у якій просив суд поновити строк на подачу заяви про уточнення позовних вимог та визнати за ОСОБА_2   право власності на Ѕ частину вказаного транспортного засобу та стягнення 55 495 грн  компенсації в рахунок Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб, яка була відхилена судом (а.с. 198-200 т. 1).
Підсумовуючи викладене, враховуючи статтю 13 ЦПК України, колегія апеляційного суду вважає, що позовна вимога про стягнення 55 495 грн  компенсації в рахунок Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб з дотриманням норм ЦПК України під час розгляду справи не заявлялось, а тому у суду першої інстанції були відсутні підставі для її розгляду.
 
Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до пункту 10.20. Постанови НБУ від 12 листопада 2003 року
№ 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» з вкладного (депозитного) рахунка фізичної особи - резидента в іноземній валюті за розпорядженням вкладника або за його дорученням кошти повертаються шляхом виплати готівкою; перерахування на власний поточний або власний вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті.
Встановлено, що під час перебування у шлюбних відносинах, а саме, 11 липня 2018 року, 06 серпня 2018 року, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 уклав договір банківського вкладу з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»   на суму 35 000 грн та 1 736,01 Євро. Вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, про що сторонами не заперечувалось.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня                       2021 року про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»  у сумі 35 000 грн  та 1 736,01 Євро, та в частині відмови у стягненні процентів,  нарахованих на суму 17 500 грн та на суму 868 Євро, -  сторонами у справі не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року  №11 роз`яснено, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Разом з тим, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, визнавши право власності на вказані банківські вклади,  необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 Ѕ частини  банківського вкладу в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (номер депозитного рахунку 26308000093794 та  26308000093794) відповідно 17 500 грн та  868 Євро з огляду на таке.
Грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на банківському рахунку, є спільним майном подружжя в силу закону, а тому ухвалення судового рішення про визнання права власності на них не сприяє вирішенню спору про поділ майна подружжя, а порушене право на частину грошових коштів  одного з подружжя  може бути захищено шляхом стягнення цих коштів на його користь.
У зв`язку з цим, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року  про відмову у стягненні Ѕ частини банківських вкладів ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на суму 35 000 грн та 1 736,01 Євро, підлягає скасуванню, а позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 17 500 грн та  868 Євро  підлягають задоволенню.
 
Як вбачається з матеріалів справи, 18 травня 2018 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 078/05/18/0034, за умовами якого вкладник розміщує грошові кошти на депозитний рахунок банку, сума депозиту 140 373 грн 30 коп., з процентною ставкою 15,25%, терміном повернення 20 серпня 2018 року (а.с. 175-177).
Заперечуючи проти здійснення їх поділу, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що вказані кошти не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки  кошти вносились ним на прохання тітки ОСОБА_4 .
Під час допиту в якості свідка, ОСОБА_4 зазначила, що кошти у розмірі 140 372 грн 39 коп. належать їй та чоловікові, які ними заощаджувались впродовж життя. Враховуючи, що у неї нема дітей, попросила свого племінника, якому довіряла, укласти від його імені договір банківського вкладу, оскільки він більше знав усі нюанси.
Відповідно до п.7.1.1 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.
Частиною 1 статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Статтею 1063 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа може укласти договір банківського вкладу (зробити вклад) на користь третьої особи.
Визначення імені фізичної особи (стаття 28 цього Кодексу) або найменування юридичної особи (стаття 90 цього Кодексу), на користь якої зроблений вклад, є істотною умовою договору банківського вкладу.
Відповідно до частини 1 статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
 
Враховуючи, що сторонами договору банківського вкладу виступають банк та вкладник,  колегія апеляційного суду  не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції без належних доказів як-то: договір доручення або довіреність на вчинення від імені ОСОБА_4 дій щодо укладання договору банківського рахунку від її імені чи на її користь, та без доказів передачі грошових коштів ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , помилково лише на підставі свідчень ОСОБА_4 дійшов висновку, що вказані кошти на депозитному рахунку (договір № 078/05/18/0034 від 18 травня 2018 року з ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 ) належать ОСОБА_4 .    
Отже, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 рокув цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким визнати за    ОСОБА_2   право власності на 70 186 грн 20 коп. - Ѕ  банківського вкладу в ПАТ АБ «Укргазбанк» (номер депозитного рахунку 26302111169187), стягнути з  ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2                     70 186 грн 20 коп. - Ѕ  банківського вкладу в ПАТ АБ «Укргазбанк».
Підстави для стягнення процентів, нараховані на суму 70 186 грн 20 коп. відсутні, оскільки позивачем за зустрічними позовними вимогами не надано доказів щодо суми нарахованих відсотків. 
 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає  частковому задоволенню, рішення Святошинського районного суду міста Києва від  21 січня 2021 року за зустрічним  позовом  ОСОБА_2 в частині відмови у стягненні Ѕ банківських вкладів  підлягає  скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині, в іншій частині - залишенню без змін.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл  судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи ухвалене судове рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог у розмірі 27,8%  від ціни позову на ОСОБА_1 покладаються витрати по сплаті судового збору за розгляд справи  у суді першої інстанції у розмірі  701 грн 95 коп. та у суді апеляційної інстанції у розмірі 867 грн  64 коп. 
 
Відповідно до частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;                 
Згідно із статтею 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.  При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З матеріалів справи вбачається, що правова допомога надавалася позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 09 липня 2020 року,  адвокатом Кишенею В.С. (а.с. 10-11, 113 т.1), додаткової угоди №1 від 05 жовтня                    2020 року до договору (а.с. 106 т.1),  додаткової угоди №2  від 22 жовтня                      2020 року до договору (а.с. 125 т.1), додаткової угоди №2 від 02 лютого                     2021 року (а.с. 245-246 т. 1)
З наданих позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 договору про надання правничої (правової) допомоги від 09 липня 2020 року пункту 1.1. Акту № 1 прийому-передачі надання послуг від 10 липня 2020 року вбачається, що між сторонами встановлено вартість послуг за складання позовної заяви у розмірі 3 500 та пунктом 1.2. договору за представництво у судовому засіданні за зазначеними позовними вимогами встановлено 2 700 грн за одне судове засідання (а.с. 10?12 т.1), на підтвердження сплати за послуги надано копії квитанцій № 336531, № 336522, № 336532 (а.с.12, 213-215 т.1).Відповідно до акту №4 від 05 лютого 2021 року - 8 000 грн за складання апеляційної скарги (а.с. 247 т. 1),
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 заперечувала проти розміру витрат на правничу допомогу, що були здійсненні позивачем за первісним позовом.
Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, підлягають задоволенню лише за надання послуг, передбачених договором, частково у розмірі 19 600  грн (3 500 грн за  складання позовної заяви, 8 100 грн за три судові засідання, 8 000 грн за складання апеляційної скарги).
З матеріалів справи вбачається, що правова допомога надавалася позивачу за зустрічним позовом   ОСОБА_2  відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 11 вересня 2020 року,  адвокатомПекар В.М.(а.с. 50-56 т. 1), до якого додано акти приймання-передачі наданих послуг та деталізація до них (а.с. 47-49, 99-101, 133-134, 154-155,  т. 1), всього на суму 33 450 грн.
А також адвокатом Завірюха М.І. відповідно до договору про надання правової допомоги від 17 лютого 2021 року, до якого додано акти приймання-передачі наданих послуг та деталізація до них (а.с. 20-26 т. 2), всього на суму 4 500 грн.  
Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги відповідача  щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням задоволених позовних вимог  у розмірі 27,8%  підлягають задоволенню частково у розмірі 10 550 грн 10 коп. ((33 450 грн + 4 500 грн)* 27,8 %).
Підсумовуючи викладене,  необхідно стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 4 023 грн 05 коп. (4 725 грн - 701 грн 95 коп,) за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі  6 219 грн 86 коп. (7 087 грн  50 коп. - 867 грн  64 коп.)  витрати за професійну правову допомогу у розмірі  9 049 грн 90 коп. (19 600 грн - 10 550 грн 10 коп.) 
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року за первісним позовом  ОСОБА_1 скасувати з ухваленням нового судового рішення в цій частині.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року  за зустрічним позовом ОСОБА_2 в частині відмови у стягненні Ѕ банківських вкладів  скасувати з ухваленням нового судового рішення в цій частині.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на                     70 186 грн 20 коп. - Ѕ  банківського вкладу в ПАТ АБ «Укргазбанк», сума коштів 140 372 грн 39 коп., номер депозитного рахунку НОМЕР_3 , вид депозиту - строковий з продовженням.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 70 186 грн 20 коп. - Ѕ  банківського вкладу в ПАТ АБ «Укргазбанк», сума коштів 140 372 грн 39 коп., номер депозитного рахунку НОМЕР_3 , вид депозиту - строковий з продовженням, 
17 500 грн - Ѕ банківського вкладу в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», сума коштів 35 000 грн., номер депозитного рахунку НОМЕР_4 , вид депозиту - класичний строковий,
868 євро - Ѕ банківського вкладу в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», сума коштів 1 736 євро, номер депозитного рахунку НОМЕР_4 , вид депозиту - класичний строковий.  
 
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення процентів, нарахованих на 70 186 грн 20 коп. - Ѕ  банківського вкладу в ПАТ АБ «Укргазбанк», сума коштів 140 372 грн 39 коп., номер депозитного рахунку НОМЕР_3 , вид депозиту - строковий з продовженням, - відмовити. 
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року за зустрічним позовом ОСОБА_2 у частині відмови 
у стягненні процентів, нарахованих на банківські вклади (номер депозитного рахунку НОМЕР_4 , номер депозитного рахунку НОМЕР_4 ), 
визнання права власності на Ѕ частину транспортного засобу - автомобіля Dacia Logan 90L, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , 
визнання права власності Ѕ частину гаража (боксу) АДРЕСА_8 , 
стягнення компенсації за Ѕ вартості гаража (бокса) № НОМЕР_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 у розмірі 80 650 грн., - залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 4 023 грн 05 коп., за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі                  6 219 грн 86 коп.,  витрати за професійну правову допомогу у розмірі  9 049 грн 90 коп.  
Інформація:  ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_9 .
Інформація:  ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_10 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

 
 
Головуючий                                                                                        Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                      А.С. Сержанюк
 
                                                                                                  Є.М. Суханова