ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року 
м. Черкаси   

Справа № 703/2830/20		
Провадження № 22-ц/821/1566/21		
категорія: 311010000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:  Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Нерушак Л. В.,
секретарів: Попової М. В., Любченко Т. М.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: Смілянська міська рада, комунальне підприємство «Смілакомунтеплоенерго»,
треті особи:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Смілянської міської ради на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради, комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпоряджень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, у складі головуючої судді Кирилюк Н. А. повний текст рішення складено 15 червня 2021 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до міського голови м. Сміли ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпоряджень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.
Позовні вимоги мотивовані тим, що він 18.10.2019 був прийнятий на посаду заступника директора КП «Смілакомунтеплоенерго».
20.11.2019 між ним та міським головою було підписано трудовий контракт на термін з 20.11.2019 по 20.11.2020 та його було переведено на посаду директора цього підприємства.
Попередній керівник КП «Смілакомунтеплоенерго» ОСОБА_5 оскаржив своє звільнення. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09.07.2020 ОСОБА_5 було поновлено на займаній посаді.
На підставі цього рішення розпорядженням міського голови Цибка О. О. від 14.07.2020 ОСОБА_5 було поновлено на посаді директора КП «Смілакомунтеплоенерго».
В період поновлення на роботі ОСОБА_5 він, ОСОБА_1 , перебував на лікарняному.
30.07.2020 розпорядженням міського голови ОСОБА_5 звільнено із займаної посади за власним бажанням. В цей же день, коли позивач ще не був звільнений, розпорядженням міського голови було призначено на посаду директора ОСОБА_2 .
Зазначає, що він, ОСОБА_1 , перебував на лікарняному з 15.06.2021 по 08.08.2020 і приступив до виконання трудових обов`язків після лікування 10.08.2021.
Розпорядженням міського голови ОСОБА_3 від 10.08.2020 його було звільнено із займаної посади на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з поновленням на роботі особи, яка раніше займала цю посаді – ОСОБА_5 .
Вказує, що на час його звільнення ОСОБА_5 вже звільнився із посади директора за власним бажанням, а тому були відсутні підстави для його звільнення.
Просив визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови № 163-К, яким призначено на посаду директора КП «Смілакомунтеплоенерго» ОСОБА_2 , визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови від 10.08.2020 № 171-к про звільнення ОСОБА_4 з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго», поновити ОСОБА_4 на займаній посаді та стягнути з КП «Смілакомунтеплоенерго» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.08.2020 і до моменту фактичного поновлення на роботі. Стягнути з КП «Смілакомунтеплоенерго» понесені судові витрати. Звернути рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку і межах платежу за один місяць.
23 листопада 2021 року ОСОБА_4 подав заяву про зміну неналежного відповідача, залучення до участі в справі третьої особи, а саме зміни відповідача міського голову м. Сміла ОСОБА_3 на міського голову м. Сміла ОСОБА_6 . Залучити до участі у справі фізичну особу ОСОБА_3 як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідачів.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року клопотання ОСОБА_4 задоволено.
Замінено відповідача по справі міського голову м. Сміла ОСОБА_3 на міського голову м. Сміла ОСОБА_6 . Залучено до участі у справі фізичну особу ОСОБА_3 як третю особу без самостійних вимог на предмет спору.
21 січня 2021 року ОСОБА_4 подав заяву про зміну неналежного відповідача, а саме зміну відповідача міського голову м. Сміла Черкаської області ОСОБА_6 на Смілянську міську раду. 
Також остаточно просив суд визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови від 10.08.2020 № 171-к про звільнення ОСОБА_4 з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго», поновити ОСОБА_4 на займаній посаді та стягнути з КП «Смілакомунтеплоенерго» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.08.2020 і до моменту фактичного поновлення на роботі. Стягнути з КП «Смілакомунтеплоенерго» понесені судові витрати. Звернути рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 лютого 2021 року клопотання ОСОБА_4 задоволено.
Замінено відповідача по справі міського голову м. Сміла ОСОБА_6 на Смілянську міську раду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 червня 2021 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Сміла Цибка О. О. від 10.08.2020 № 171-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго».
Стягнуто з КП «Смілакомунтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 82861 грн 26 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 12.08.2020 по 20.11.2020.
Змінено формулювання звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго» на – з 20 листопада 2020 року у зв`язку з закінченням дії трудового контракту відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
В решті позову відмовлено.
Стягнуто зі Смілянської міської ради та КП «Смілакомунтеплоенерго» на користь держави по 908 грн судового збору з кожного.
Стягнуто зі Смілянської міської ради та КП «Смілакомунтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 по 4500 грн судових витрат з кожного.
Визначено, що рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає до негайного виконання.
Рішення суду мотивоване тим, що згідно з контрактом міський голова, підписуючи цей договір, діяв як уповноважена власником особа. Згідно з визначенням термінів у цьому контракті власником є територіальна громада в особі Смілянської міської ради.
Таким чином, в даному випадку міський голова діяв від імені Смілянської міської ради.
Суд дійшов висновку, що станом на день звільнення ОСОБА_1 – 10.08.2020, відпали правові підстави для його звільнення у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, оскільки такий вже на підприємстві не працював.
Суд зазначив, що між сторонами укладений строковий трудовий договір в особливій формі - контракту, в якому ними погоджено усі істотні умови, зокрема строк його дії – з 20 листопада 2019 року по 20 листопада 2020 року.
Таким чином, підписуючи строковий трудовий договір, позивач надав згоду на роботу на певній посаді на визначений строк і погодився на припинення такого договору після закінчення строку, на який його укладено. Тому враховуючи, що на час прийняття рішення строк дії контракту закінчився, а для продовження дії трудового договору, укладеного на певний строк, вимагається волевиявлення на продовження трудових відносин як роботодавця, так і працівника, а у цій справі сторони згоди щодо продовження його дії на новий строк не дійшли, суд дійшов висновку про те, що правові підстави для поновлення позивача на роботі за встановлених обставин відсутні, але є підстави для зміни дати звільнення позивача з 20.01.2020 на дату закінчення контракту, а саме 20.11.2020, змінивши підставу звільнення на п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору.
Враховуючи, що ОСОБА_1 з 11.08.2020 по 20.11.2020 не працював без законних на те підстав, суд дійшов висновку, що за цей період він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивача було звільнено в серпні 2020 року, в липні 2020 року ОСОБА_1 не працював в зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходив з виплат за травень і червень 2020 року.
При цьому, суд, виходячи з положень ст. 1215 ЦПК України, не погодився з твердженням відповідача про необхідність відрахування з цієї суми розміру отриманої позивачем вихідної допомоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 14 липня 2021 року, Смілянська міська рада, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене на підставі не повно досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права, при недотриманні норм процесуального права та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, просила суд скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 червня 2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не правильно визначено відповідача, щодо оскарження нормативного акту індивідуальної дії, якого Смілянська міська рада не приймала та залишив поза увагою норми матеріального права, які повинні бути застосовані у спірних правовідносинах. 
Вважає, що задовольняючи позов суд не дослідив у повній мірі той факт, що звільнення працівника відбулося з виплатою вихідної допомоги у розмірі 49214,36 грн на яку працівник погодився. Проте, стягуючи середній заробіток суд не зменшив його на суму отриманої вихідної допомоги.
Крім того, на думку скаржника, середній заробіток судом обчислений невірно, оскільки суд повинен був виходити із виплат за червень та липень 2020 року, а не травень та червень 2020 року.
Також не погоджується із висновком суду стосовно розподілу судових витрат, а саме судом допущено не повне з`ясування обставин справи, а саме не досліджені повноваження адвоката, зокрема, договір про надання правової допомоги та невірно визначена ставка судового збору на момент подачі позову.
06 серпня 2021 року КП «Смілакомунтеплоенерго» на адресу суду надіслало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.06.2021 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Зазначає, що в повній мірі погоджується із позицією скаржника Смілянською міською радою щодо незаконності ухваленого судом рішення та додатково звертає увагу на те, що стягуючи середній заробіток суд не зменшив його розмір на суму вихідної допомоги та не вірно розрахував суму середнього заробітку.
Також зазначено щодо незгоди із розподілом судових витрат.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 18 жовтня 2019 року був прийнятий на посаду заступника директора в КП «Смілакомунтеплоенерго». 20 листопада 2019 року ОСОБА_1 було переведено на посаду директора підприємства, а 10.08.2020 звільнено у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а. с. 5-6).
На посаду директора ОСОБА_1 був призначений розпорядженням міського голови м. Сміла Черкаської області Цибка О.О. від 20 листопада 2019 року № 272-к (т.1 а.с. 7).
20 листопада 2019 року між міським головою ОСОБА_3 , як уповноваженою власником особою, та ОСОБА_1 укладено контракт, за умовами якого ОСОБА_1 призначається на посаду директора КП «Смілакомунтеплоенерго», власником якого є територіальна громада в особі Смілянської міської ради на термін з 20 листопада 2019 року по 20 листопада 2020 року без випробування (т.1 а.с. 8-11).
Пунктом 5.4 контракту визначено, що у разі дострокового припинення дії цього контракту з незалежних від директора причин, зазначених у п. 3 ч. 1 ст. 36, п. 1 і п. 6 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, встановлюються додаткові гарантії, компенсації та виплати, передбачені законодавством (т.1 а.с. 10 зворот). 
Згідно п. 6.2 контракту, за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений на новий чи інший строк (т.1 а.с. 11).
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2020 року по справі № 703/4571/19 поновлено на роботі на раніше займаній посаді директора КП «Смілакомунтеплоенерго» ОСОБА_5 (т.1 а.с. 12-14).
14.07.2020, на виконання рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2020 року, міським головою м. Сміла ОСОБА_3 було видано розпорядження № 143-к про поновлення ОСОБА_5 на роботі на посаді директора КП «Смілакомунтеплоенерго» (т.1 а.с. 15).
Відповідно до розпорядження міського голови м. Сміла Цибка О. О. № 162-к від 30 липня 2020 року ОСОБА_5 було звільнено із посади директора з 31.07.2020 за власним бажанням, ст. 38 КЗпПУ (т.1 а.с. 16).
Згідно з розпорядженням міського голови м. Сміла ОСОБА_3 № 163-к від 30.07.2020 призначено на посаду директора КП «Смілакомунтеплоенерго» ОСОБА_2 з 03.08.2020 року (т.1 а.с. 17).
Відповідно до листків непрацездатності серій АДЯ № 693276, АДЯ № 546616, АДЯ № 699035, АДЯ № 549164 встановлено, що ОСОБА_1 з 15 червня по 08 серпня 2020 року перебував на лікуванні (т.1 а.с. 21-22).
Згідно з доповідною запискою директора ОСОБА_2 позивач з`явився на робочому місці 10 серпня 2020 року (т.1 а.с. 54).
Відповідно до акту від 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 відмовився від запропонованих йому вакантних посад на Підприємстві (т.1 а.с. 55-56).
Розпорядженням міського голови м. Сміла Цибка О. О. № 171-к від 10.08.2020, з урахуванням тимчасової непрацездатності працівника та відсутності згоди на переведення на іншу роботу, ОСОБА_1 звільнено з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго» з 10.08.2020 у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, п. 6 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 18).
На підставі цього розпорядження директором КП «Смілакомунтеплоенерго» Смоликовим П. А. винесено наказ № 39-к від 11 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора, виплату повного розрахунку та виплату грошової компенсації за 25 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки з 18.10.2019 по 10.08.2020 (т.1 а.с. 19).
Відповідно до довідки КП «Смілакомунтеплоенрго» від 05.03.2021 ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням було виплачено 49214,36 грн вихідної допомоги (т.1 а.с. 214).

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається лише таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом.
При цьому, Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права громадянина, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору.
За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Стаття 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору.
Згідно з п. 8 ч. 1 цієї статті трудовий договір припиняється також з підстав, передбачених контрактом.
Вирішуючи справу про поновлення на роботі, суд повинен перевірити правові підстави звільнення і дотримання встановленої трудовим законодавством процедури припинення трудового договору, у тому числі встановити, чи уповноважений орган прийняв рішення про дострокове припинення трудових правовідносин.
Оскільки контракт, як особлива форма трудового договору, за погодженням сторін врегульовує умови трудової діяльності працівника, при вирішенні зазначених питань підлягають урахуванню положення контракту, так як саме на таких умовах працівник погодився вступити у трудові правовідносини.
20 листопада 2019 року між міським головою Цибко О. О., як уповноваженою власником особою, з одного боку, та громадянином ОСОБА_4 з іншої укладено контракт за яким останнього призначено на посаду Директора комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго». 
Відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім випадків, передбачених частиною другою статті 21 Закону України «Про культуру».
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.
Органи місцевого самоврядування з урахуванням місцевих умов і особливостей можуть перерозподіляти між собою на підставі договорів окремі повноваження та власні бюджетні кошти (п. 7 ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Стаття 26 цього Закону до виключної компенсації сільських, селищних, міських рад відносить прийняття рішень щодо створення, ліквідації, реорганізації та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. 
Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів (ч. 2 ст. 65 ГК України).
Статті 57, 62 ГК України встановлюють, що підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту.
Статут затверджується власником майна/засновником суб`єкта господарювання чи його представниками, органами або іншими суб`єктами відповідно до закону. Статут підприємства повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб`єкта господарювання, а також інші відомості, пов`язані з особливостями організаційної форми суб`єкта господарювання, передбачені законодавством.
Згідно Статуту КП «Смілакомунтеплоенерго», затвердженого рішенням Смілянської міської ради від 11.07.2019 № 103-6/VII, засновником підприємства є територіальна громада в особі Смілянської міської ради (власник).
З трудового контракту з керівником КП «Смілакомунтеплоенерго» від 20 листопада 2019 року вбачається, що його укладено міським головою Цибко О. О., саме як уповноваженою особою власника, яким є Смілянська міська рада.
Отже, оскільки міський голова діяв виключно, як уповноважена власником особа, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо складу сторін справи, а тому посилання скаржника щодо неналежного відповідача не заслуговують на увагу.
Щодо звільнення ОСОБА_4 апеляційний суд враховує наступне.
Істотними умовами укладення контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання. Таким чином, контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони визначили строк дії контракту з 20.11.2019 по 20.11.2020.
Відповідно до п. 6.2 контракту за два місяці до закінчення терміну дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений на новий чи інший строк.
Щодо дострокового розірвання контракту, то воно можливе з таких підстав, як: за угодою сторін; з ініціативи засновника за ст. ст. 40 і 41 КЗпП; з ініціативи керівника (позивача) за ст. 39 КЗпП України; у зв`язку із невиконанням керівником (позивачем) обов`язків, покладених на нього контрактом.
ОСОБА_4 було достроково звільнено на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України, а саме у зв`язку із поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, а саме ОСОБА_5 , згідно розпорядження міського голови 14.07.2020.
У період з 15 червня по 08 серпня 2020 року ОСОБА_4 перебував на лікарняному.
31.07.2020 ОСОБА_5 було звільнено із посади директора за власним бажанням.
Згідно доповідної записки від 10 серпня 2021 року наказ про звільнення ОСОБА_4 , на час її складення, видано не було внаслідок перебування останнього на лікарняному в період з 16.06.2020 по 08.08.2020.
В постанові від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення ч. 3 ст. 40 КЗпП України). Гарантія поширюється на випадки припинення трудового договору (договору контракту) з працівником за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто з підстав, передбачених контрактом.
Виконуючи гарантії визначені ч. 3 ст. 40 КЗпП України щодо не допущення звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, зокрема, в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), під час поновлення на роботі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не був звільнений.
Разом з тим, вийшовши на роботу 10 серпня 2021 року, ОСОБА_4 було звільнено з підстав поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, хоча на той момент ця підстава відпала у зв`язку із звільнення ОСОБА_5 ще до виходу позивача з лікарняного.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості вимог позивача в частині визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови про його звільнення з посади директора КП «Смілакомунтеплоенерго».
Крім того, оскільки сторони погодили строк закінчення дії контракту, а саме до 20 листопада 2020 року, то на момент вирішення даного трудового спору строк контракту ОСОБА_4 закінчився, дані про його пролонгацію відсутні, то згідно із положеннями ст. 36 КЗпП України є підставою для припинення трудових відносин.
Вирішуючи витання щодо поновлення на роботі суд першої інстанції вірно застосував позицію Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 761/4523/16-ц та у постанові від 13 січня 2021 року по справі № 326/1012/16-ц, згідно якої вирішуючи питання про поновлення працівника, який працював за строковим трудовим договором, необхідно враховувати відсутність підстав для поновлення на роботі такого працівника у разі, якщо на момент ухвалення судом рішення у справі строк трудового договору закінчився. У такому разі суд може змінити дату звільнення на пізнішу - ту, що відповідає даті закінчення трудового договору, а також формулювання підстави звільнення - на пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України(закінчення строку трудового договору).
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зміну підстави звільнення ОСОБА_4 на п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а саме у зв`язку із закінченням строку трудового договору.
Щодо виплати середнього заробітку апеляційний суд враховує наступне.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 299/967/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 та постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №758/10562/19.
Враховуючи, що в період вимушеного прогулу ОСОБА_4 не працював, тому він має право на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме з моменту звільнення по день закінчення трудового договору.
Суд першої інстанції, визначивши період вимушеного прогулу та врахувавши позовні вимоги, вірно дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за період з 12 серпня 2020 року по 20 листопада 2020 року, тобто за 72 дні.
У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).
Згідно абз. 3 п. 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме наданих довідок про доходи, зокрема від 05.03.2021 № 405, та лікарняних листів вбачається, що позивач ОСОБА_4 звільнений у серпні 2020 року, протягом липня 2020 року він не працював у зв`язку з перебуванням на лікарняному та відповідно йому не нараховувалась заробітна плата (т.1 а.с. 20-22, 215).
Отже, останніми двома календарними місяцями, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, для визначення розміру середньоденної заробітної плати позивача будуть травень-червень 2020 року.
Твердження заявника про те, що позивач працював в липні 2020 року, тому судом не вірно було визначено місяці для середнього заробітку не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, зокрема вищевказаною довідкою від 05.03.2021 № 405, з якої вбачається, що у липні 2020 року ОСОБА_4 не нараховувалась заробітна плата, а в червні 2020 року нарахована заробітна плата за 7 робочих днів (т.1 а.с. 215).
Враховуючи положення законодавства, надані сторонами довідки про доходи ОСОБА_4 , суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача складає 84028,32 грн (72х1167,06 (середньоденна заробітна плата).
Відповідачі в процесі розгляду справи власного розрахунку середнього заробітку не надали.
Отже, відповідачами на підставі належних та достатніх доказів не було спростовано вказаний розрахунок чи період за який його було здійснено.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що КП «Смілакомунтеплоенрго» у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 було виплачено 49214,36 грн вихідної допомоги (т.1 а.с. 214).
Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.
Вiдсутнiсть правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Разом з тим у ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі 753/15556/15-ц дійшла висновку, що у ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Доказів про набуття відповідачем вихідної допомоги у розмірі 49214,36 грн у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються.
Сам факт оскарження ОСОБА_4 у судовому порядку розпорядження про звільнення не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією нею конституційного права, передбаченого ст. 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина.
Отже, незважаючи на те, що після визнання розпорядження про звільнення ОСОБА_4 протиправним та зміни підстави його звільнення, підстава для виплати вихідної допомоги відпала, проте, в силу вимог ст. 1215 ЦК України, ці кошти поверненню не підлягають.
Стягуючи витрати на правову допомогу з відповідача у повному обсязі, а саме по 4500 грн з кожного відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що, на думку суду, вони є обґрунтованими, та відповідають принципу розумності, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Судом встановлено, що на підтвердження повноважень адвоката Ігнатенко В. М. та наданих ним послуг позивачем суду було надано наступні документи: ордер серії ЧК №171512 від 20.08.2020 за договором про надання правової допомоги від 20.08.20-1, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 358 від 21.12.2009, посвідчення адвоката, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс позивач і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи від 21 серпня 2020 року, розрахунок від 17.11.2020 у справі № 703/2830/20 на суму 9000 грн та квитанцію до прибуткового касового ордера від 17.11.2020 на суму 9000 грн (т.1 а.с. 23, 72-73, 84-85).
Доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу відносно неналежного підтвердження повноважень адвоката та наданих ним послуг не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Ордер на надання правової допомоги – письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законами України.
В Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України.
Пунктом 14 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів (далі - Положення), затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 36, ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. 
Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.
Ордер встановленої форми є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Отже, ордер, який видано відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом з ордером чинна редакція ЦПК України не вимагає.
Зі змісту ч. 1 та ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» випливає, що ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (ст. 400-1 КК України).
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18, провадження № 11-989заі18.
Отже, ОСОБА_4 та адвокат Ігнатенко В. М. домовились належним чином щодо представництва його інтересів при розгляді даної справи, про обсяг прав та обов`язків адвоката та про порядок оплати та розмір адвокатського гонорару та підтвердили проплату вказаного гонорару.
Враховуючи кількість затраченого часу на підготовку даного позову, участь в його розгляді, тривалість розгляду справи, її складність, значення даної справи для позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про реальність наданих адвокатських послуг та їх співмірність.
Відповідно до вимог ч. 1, ч. 5 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції по суті ухвалено законне та обґрунтоване рішення та вірно стягнуто витрати на правову допомогу.
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи по суті позовних вимог фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції та були предметом розгляду у суді.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Разом з тим вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачів судового збору за подачу позову в порядку ст. 141 ЦПК України, суд першої інстанції невірно визначився з його розміром.
Так, згідно ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Даний позов подано у серпні 2020 року, тобто при визначенні судового збору необхідно було виходити саме від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, тобто з 2102 грн (ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік»).
Таким чином, розмір судового збору, який підлягав стягненню із відповідачів на користь держави, згідно ставок визначених в ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» становив по 840,8 грн з кожного, що не врахував суд першої інстанції.
Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 червня 2021 року в частині стягнення судових витрат на користь держави необхідно змінити, стягнувши із відповідачів на користь держави по 840,8 грн судового збору з кожного.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні лише в частині судових витрат, судовий збір за подачу апеляційної скарги необхідно залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу Смілянської міської ради задовольнити частково.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 червня 2021 року в частині стягнення судового збору змінити стягнувши із Смілянської міської ради, комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» на користь держави по 840,8 грн судового збору з кожного.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 03 вересня 2021 року.

Головуючий         Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко 

Л. В. Нерушак