УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/1176/21
Провадження № 22-ц/4820/919/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Шевчук Ю.Г.,
       з участю        представника позивача        Панченка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 квітня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі – АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
АТ «Альфа-Банк» зазначило, що 27 березня 2008 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі – АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є позивач, і ОСОБА_2 укладено договір кредиту №08/101-608-9. АТ «Укрсоцбанк» виконало зобов`язання за цим договором і надало ОСОБА_2 кредит. В забезпечення виконання останнім зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів і неустойки відповідачі за іпотечним договором від 27 березня 2008 року передали АТ «Укрсоцбанк» в заставу однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 28,5 кв.м (далі – квартира). ОСОБА_2 не виконав обов`язків за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 5 жовтня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 127 463 долари 33 центи США, яка складається з 44 668 доларів 53 центів США неповернутого кредиту, 62 170 доларів 45 центів США процентів, 8 643 доларів 23 центів США пені за несвоєчасне повернення кредиту, 11 981 долара 12 центів США пені за несвоєчасне повернення процентів. Позивач вправі стягнути з відповідачів цю заборгованість, одержавши задоволення за рахунок предмета іпотеки.
За таких обставин АТ «Альфа-Банк» просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 127 463 долари 33 центи США звернути стягнення на предмет іпотеки – квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , шляхом продажу її з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом, у сумі 656 500 грн без ПДВ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 квітня 2021 року в позові відмовлено.
Суд виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язання за кредитним договором, який забезпечений іпотекою. Відповідно до Закону України від 3 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі – Закон №1304-VII), не може бути примусово звернено стягнення на квартиру, оскільки вона забезпечує зобов`язання ОСОБА_2 за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання відповідачів, які іншого житла не мають, а її загальна площа не перевищує 140 кв.м.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) зазначеного майна. Положення Закону №1304-VII не можуть бути підставою для відмови в позові, натомість, вони унеможливлюють виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки стосовно боржників та іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Судом не здобуто доказів про використання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартири як місця постійного проживання та відсутність у них іншого житла, що дає підстави для застосування Закону №1304-VII. Крім того, відповідачі не з`явилися в судове засідання та не подали відзив, однак суд ухвалив рішення не в порядку заочного розгляду справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції неправильно витлумачив Закон №1304-VII.
У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

27 березня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», і ОСОБА_2 укладено договір кредиту №08/101-608-9 (далі – кредитний договір), за яким банк надав останньому кредит на придбання квартири у розмірі 242 400 грн на строк до 22 вересня 2020 року під 14,5% річних (пп. 1.1, 1.1.1, 1.2 кредитного договору).
ОСОБА_2 зобов`язався повернути банку кредит щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 1 616 грн, при цьому він мав вносити платежі до 10 числа кожного місяця включно починаючи з квітня 2008 року (останній платіж 22 вересня 2020 року) (п. 1.1.1 кредитного договору).
У п. 2.4.5 кредитного договору сторони встановили, що сплата процентів здійснюється позичальником у валюті кредиту щомісячно не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним місяцем, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо десяте число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний був сплатити суму нарахованих процентів у попередній робочий день.
Згідно п.п. 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит і сплачувати проценти за користування кредитом.
У разі прострочення повернення кредиту та сплати процентів ОСОБА_2 повинен був сплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Нарахування неустойки здійснюється щоденно з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом та/або нарахованими процентами до моменту сплати зазначеної заборгованості, але не більше одного року з моменту виникнення заборгованості (п.п. 4.1, 4.1.1 кредитного договору).
Пунктом 1.3 кредитного договору сторони визначили, що забезпеченням цього договору є іпотечний договір.
27 березня 2008 року АТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Папкою Т.В. (далі – договір іпотеки). В забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором відповідачі передали банку в заставу належну їм на праві власності квартиру (п. 1.1 договору іпотеки).
Із умов п.п. 4.1, 4.6.1, 4.7.2 договору іпотеки слідує, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі на підставі рішення суду, шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
7 жовтня 2008 року АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якої сторони змінили валюту зобов`язання з гривні на долар США та внесли інші зміни до кредитного договору. Цією додатковою угодою АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 визначили розмір кредиту – 45 940 доларів США, розмір процентної ставки – 13,5% річних, розмір ануїтетного платежу з повернення кредиту – 319 доларів 02 цента США (останній платіж 22 вересня 2020 року – 320 доларів 14 центів США). Того ж дня сторони внесли відповідні зміни до іпотечного договору.
З 2009 року ОСОБА_2 не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором.
Станом на 5 жовтня 2020 року АТ «Альфа-Банк» нарахувало заборгованість за кредитним договором у розмірі 127 463 долари 33 центи США, з яких: 44 668 доларів 53 центи США – неповернутий кредит, 62 170 доларів 45 центів США – проценти, 8 643 долари 23 центи США – пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 11 981 долар 12 центів США – пеня за несвоєчасне повернення процентів.
13 листопада 2020 року АТ «Альфа-Банк» направило ОСОБА_2 і ОСОБА_1 письмову вимогу №1170 про усунення порушень зобов`язання за кредитним договором. Одночасно банк попередив відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Застосовані норми права

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України), позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Із положень ч. 1 ст. 572, ч. 1 ст. 575 ЦК України слідує, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Статтею 33 Закону України від 5 червня 2003 року №898-ІV «Про іпотеку» (далі – Закон №898-ІV) визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ст. 39 Закону №898-ІV у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:  загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;  опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;  заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності);  спосіб реалізації предмета іпотеки;  пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки . У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України мораторій є відстроченням виконання зобов`язання.
7 червня 2014 року набув чинності Закон №1304-VII, нормами якого встановлено тимчасову заборону у визначених цим Законом випадках на примусове стягнення нерухомого житлового майна, що вважається предметом іпотеки.
Зокрема, у відповідності до підпункту 1 пункту 1 Закону №1304-VII не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесено до об`єктів житлового фонду (далі – нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.
В силу п. 4 Закону №1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Виконання зобов`язання за кредитним договором може бути забезпечене заставою (іпотекою). Чинне законодавство визначає право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання.
Відтак установлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) іпотечного майна. Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки Закон №1304-VII не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону №1304-VII не підлягає виконанню.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 червня 2019 року (справа №643/7723/16-ц) і постанові від 21 квітня 2021 року (справа №178/1056/15-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Оцінивши в сукупності зібрані докази, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язання з кредитним договором. Водночас, суд не врахував, що норми Закону №1304-VII не передбачають підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, і допустив неправильне застосування положень цього Закону, що призвело до неправильного вирішення спору.
На думку суду апеляційної інстанції, АТ «Альфа-Банк» вправі одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у порядку, встановленому Законом №898-IV та укладеним сторонами договором іпотеки.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором слід звернути стягнення на предмет іпотеки – належну відповідачам квартиру шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
Квартира є предметом іпотеки, що забезпечує зобов`язання ОСОБА_2 за кредитом, наданим в іноземній валюті, у ній зареєстровано місце проживання відповідачів, а її загальна площа не перевищує 140 кв.м. Натомість, зібрані докази не вказують на те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не використовують квартиру як місце постійного проживання та мають у власності інше житло.
За таких обставин виконання судового рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід зупинити на час дії Закону №1304-VII.
Посилання АТ «Альфа-Банк» на недоведеність підстав для застосування норм Закону №1304-VII є необґрунтованими.

Щодо розміру заборгованості за кредитним договором

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В силу ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 і 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц).
За умовами кредитного договору сторони встановили строк кредитування до 22 вересня 2020 року. Натомість, після закінчення строку дії кредитного договору банк продовжив нараховувати ОСОБА_2 проценти.
Згідно розрахунку заборгованості (а.с. 17-19) нарахування процентів здійснено до 4 жовтня 2020 року. Натомість, на закінчення строку кредитування (22 вересня 2020 року) розмір заборгованості за кредитним договором склав 106 630 доларів 34 центи США, з яких 44 668 доларів 53 центи США – неповернутий кредит і 61 961 долар 81 цент США – проценти.
Статтею 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 cт. 533 ЦК України).
Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» (далі – Закон №543/96-ВР) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
В силу ст. 3 Закону №543/96-ВР розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України – гривні (див. постанови Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі №3-29гс15 і 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16; постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №381/2112/15-ц і 5 червня 2019 року у справі №308/3359/14-ц).
Згідно зі ст. 1 Закону України від 20 травня 1999 року №679-ХІV «Про Національний банк України» (далі – Закон №679-XIV) облікова ставка Національного банку України – один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.
За змістом п. 1 ст. 15 Закону №679-XIV Правління Національного банку України приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.
Як передбачено ч. 2 ст. 46 Закону №679-XIV, Національний банк здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку Національного банку для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.
В силу п. 3.1, 3.2 Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 серпня 2004 року №389, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, Національний банк визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується Національним банком одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші;
облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими Національний банк може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки Національного банку залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.
Із указаних правових норм можна зробити висновок, що облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого Національний банк України встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління Національного банку України та встановлюється виключно для національної валюти України – гривні (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц).
З матеріалів справи вбачається, що предметом укладеного сторонами кредитного договору є іноземна валюта.
Умовами кредитного договору визначено нарахування пені на рівні облікової ставки Національного банку України, яка встановлюється виключно для національної валюти України – гривні.
Оскільки конвертація суми кредиту та процентів в іноземній валюті для визначення розміру пені на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України – гривню, буде суперечити нормам чинного законодавства та умовам кредитного договору, то з цього слідує, що сторони не визначили механізм (формулу) нарахування пені у разі порушення боржником зобов`язання.
За таких обставин вимоги АТ «Альфа-Банк» про стягнення 8 643 доларів 23 центів США пені за несвоєчасне повернення кредиту та 11 981 долара 12 центів США пені за несвоєчасне повернення процентів є безпідставними і не підлягають задоволенню.
Отже, за рахунок предмета іпотеки можуть бути задоволені лише вимоги АТ «Альфа-Банк» щодо стягнення 44 668 доларів 53 центів США неповернутого кредиту та 61 961 долара 81 цента США процентів, а всього на суму 106 630 доларів 34 центи США.

Щодо не вирішення судом позову в порядку заочного розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:  1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;  2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;  3) відповідач не подав відзив;  4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідачі  ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин і не подали відзив. Водночас, матеріали справи не містять даних про те, що АТ «Альфа-Банк» не заперечувало проти вирішення справи в порядку заочного розгляду.
Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для ухвалення заочного рішення.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не дотримався норм матеріального закону та зробив неправильний висновок про безпідставність позову АТ «Альфа-Банк», а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
Оскільки ОСОБА_2 не виконав зобов`язання за кредитним договором, який забезпечений іпотекою, то слід звернути стягнення на належну відповідачам квартиру. На час дії Закону №1304-VII виконання судового рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід зупинити.
За рахунок предмета іпотеки можуть бути задоволені вимоги АТ «Альфа-Банк» щодо стягнення 44 668 доларів 53 центів США неповернутого кредиту та 61 961 долара 81 цента США процентів, а всього на суму 106 630 доларів 34 центи США.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов АТ «Альфа-Банк» задоволено частково, тобто на 83,66% (106630,34·100:127463,33), то з  ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь позивача слід присудити по 10 298 грн 02 коп. судового збору за подання позову та апеляційної скарги з кожного (((9847,50·83,66%)+(14771,25·83,66%)):2).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, розподіл судових витрат змінити.
Позов задовольнити частково.
Звернути стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,2 квадратних метрів, житловою площею 28,5 квадратних метрів, яка належить на праві спільної часткової власності (в рівних частках) ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Папкою Тетяною Віталіївною (реєстраційний номер 1669), номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21257260, - шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України від 5 червня 2003 року №898-ІV «Про іпотеку».
Предмет іпотеки підлягає реалізації за ціною, визначеною на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року №2658-ІІІ.
З вартості предмета іпотеки Акціонерному товариству «Альфа-Банк» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 23494714) має бути сплачена заборгованість ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) за договором кредиту №08/101-608-9 від 27 березня 2008 року, що виникла станом на 22 вересня 2020 року у розмірі 106 630 доларів 34 центи США, з яких 44 668 доларів 53 центи США – неповернутий кредит і 61 961 долар 81 цент США – проценти.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (місцезнаходження – 03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 100; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 23494714) 10 298 гривень 02 копійки судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (місцезнаходження – 03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 100; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 23494714) 10 298 гривень 02 копійки судового збору.
Зупинити виконання постанови суду апеляційної інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2021 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.В. Купельський

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Карплюк О.І.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 27