ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 вересня 2021 року           справа №200/9988/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г.,   розглянув  у  письмовому провадженні апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 р. (повний текст рішення виготовлено та підписано 25 серпня 2021 у м. Слов`янськ) у справі  № 200/9988/21 (головуючий І інстанції суддя Зеленов А.С.)   за позовом   Донецької обласної прокуратури   до   Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України  про  визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 12 липня 2021 року ВП № 63972808,

                                               ВСТАНОВИВ:

6 серпня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до   Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив   визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. від 12.07.2021 про накладення на Донецьку обласну прокуратуру штрафу у розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді; вирішити питання судових витрат (а.с. 1-7).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 у задоволенні позову Донецької обласної прокуратури (вул. Університетська, 6, м. Маріуполь, 87500, ЄДРПОУ 25707002) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13,  м. Київ, 01001, ЄДРПОУ 00015622) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 12 липня 2021 року ВП № 63972808 відмовлено повністю (а.с. 154-157).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник   позивача подав апеляційну скаргу, в якій    просив скасувати рішення суду    та   ухвалити нове рішення, яким  задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує на те, що Донецькою обласною прокуратурою, яка є боржником у виконавчому провадженні № 63972808, відкритому 23.12.2020, про поновлення ОСОБА_1 на посаді 05.01.2021 отримано постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі № 200/5322/20-а.
На виконання було підготовлено проєкт наказу керівника Донецької обласної прокуратури про поновлення на попередній роботі на посаді ОСОБА_1 .
Водночас, остання, як і на теперішній час, обіймала посаду головного спеціаліста відділу організаційно-методичної роботи та координації діяльності правоохоронних органів у сфері протидії злочинності управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Донецької обласної прокуратури (державний службовець категорії «В»)   та з власної ініціативи взяла участь у доборі на зайняття вакантних посад державної служби в обласній прокуратурі.
У зв`язку з цим 22.05.2020 уклала контракт про проходження державної служби на період дії карантину. Наказом прокурора області № 490-к від 22.05.2020 ОСОБА_1 була призначена на посаду державної служби категорії «В» головного спеціаліста відділу організаційно-методичної роботи та координації діяльності правоохоронних органів у сфері протидії злочинності управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою  та транснаціональною злочинністю Донецької обласної прокуратури з 25.05.2020 року.
Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 обізнана про відкрите за її заявою виконавче провадження. Проте, на бажаючи бути поновленою на посаді прокурора, усвідомлено 20.04.2021 прийняла участь у конкурсі на посаду державної служби Донецької обласної прокуратури і була визнана переможцем цього конкурсу.
Таким чином апелянт вважає, що ОСОБА_1 не бажає бути поновленою на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування, дізнання та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національної поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю прокуратури Донецької області відповідно до судового рішення.
Тобто, відповідачем в межах повноважень та відповідно до діючого законодавства вживались усі можливі заходи задля належного виконання судового рішення.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів     та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги,  перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, виходить з такого.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року  у справі № 200/5322/20-а поновлено з 05 травня 2020 року ОСОБА_1 в Донецькій обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування, дізнання та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю.
2 листопада 2020 року Донецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист в частині негайного виконання рішення суду щодо поновлення на посаді ОСОБА_1 
23 грудня 2020 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63972808, якою зобов`язано боржника Донецьку обласну прокуратуру негайно виконати рішення суду (а.с. 22-23).
12 липня 2021 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. винесено постанову про накладення штрафу на Донецьку обласну прокуратуру за невиконання рішення суду без поважних причин у розмірі 5 100,00 грн. та встановлено новий триденний строк для виконання рішення суду.
Не погоджуючись із зазначеною постановою відповідача про накладення штрафу, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд  за визначенням частини першої статті 129-1 Конституції України ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України занотовано: судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Приписами пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи суд зазначає про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього рішенням суду зобов`язання.
Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення). У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду - тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження».
Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
З аналізу вищезазначених норм видно, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2019 року у справі № 0840/3476/18, від 19 вересня 2019 року у справі № 686/22631/17 та від 07 листопада 2019 року у справі № 420/70/19 та відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
При цьому поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 821/1568/16.
За правилами ч. 1 ст. 63 Закону № 1404 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
З системного аналізу наведених вище норм слідує, що державний виконавець зобов`язаний вчинити всі заходи, необхідні для своєчасного повного виконання рішення.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 КАС України обумовлено, що негайно виконуються рішення суду про: поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
Крім того, суд зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.
Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.
Розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), встановлено спосіб та порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Суд також зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення.
Крім того, за приписами Закону України «Про виконавче провадження» обов`язок щодо повідомлення державного виконавця про наявність поважних причин про неможливість виконання рішення суду, а також повідомлення про факт виконання такого рішення покладено саме на боржника виконавчого провадження.
За приписами пунктів 1, 6 частини 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Частиною 8 даної статті встановлено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Пунктом 6 частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.
У разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами. При цьому, застосування такого заходу реагування як винесення постанови про накладення штрафу є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Отже, у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.
Частиною 1 статті 89 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Таким чином державний виконавець наділений правом накладати на боржника штраф у разі невиконання рішення суду у встановлений строк без поважних причин.
Як вказано позивачем у позові та апеляційній скарзі причиною невиконання вказаного рішення суду та виконавчого документу вказано саме обставина, що ОСОБА_1 займає посаду державного службовця, тому не може обіймати посаду прокурора.
Як вже було зазначено, відповідно до  статті 65 Закону України «Про виконавче провадження рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно та вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Однак, наказ Донецькою обласною прокуратурою про поновлення ОСОБА_1 посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування, дізнання та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю не видавався.
Суд критично ставиться до аргументу апелянта про те, що обіймання стягувачем іншої посади  є підставою для невиконання судового рішення. Жоден нормативно-правовий акт не містить обмежень для боржника видати наказ про поновлення на посаді якщо особа після незаконного звільнення працює на іншій посаді на час вирішення питання про її поновлення на посаді.
За приписами ст. 65 Закону № 1404 рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Тобто, єдиною та достатньою підставою для закінчення виконавчого провадження є саме видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі.
Також,  як вже  зазначалося вище, відповідно до  стаття 33 Закону України «Про виконавче провадження»  за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення боржник мав право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку,  встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Однак ні матеріали виконавчого провадження, ні матеріали адміністративної справи не містять підтвердження звернення Донецької обласної прокуратури із заявою до суду  про відстрочку або розстрочку,  встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Інших підстав, які б свідчили про неправомірність оскаржуваної постанови та наявність підстав для її скасування позивачем не зазначено та судом не встановлено.
З огляду на викладене, та враховуючи на тривале не виконання судового рішення про поновлення на роботі, вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
Суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин у справі погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно  відмови у  задоволенні позовних вимог.
За визначенням ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правилами ч. 1 ст. 77 КАС України занотовано: кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За змістом ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції    правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи      апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги      та      скасування      рішення суду      не      вбачається.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,                                                                                                                                                   

                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну      скаргу   Донецької обласної прокуратури  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 р. - залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 р.   у справі  № 200/9988/21  -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 28 вересня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                            Г.М. Міронова

Судді                                                                                                                   І.В. Геращенко
                                                                                                                           
                                                                                                                    Е.Г. Казначеєв