ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6874/20                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                 Келеберда В.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого – судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кузьменка В.В.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від  28 квітня 2021 року (розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, м. Київ, дата складання повного тексту рішення – відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Міністра оборони України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправними та скасування наказів в частині та пунктах, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року, ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі – відповідач 1, Міноборони України), Міністра оборони України (далі – відповідач 2), Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (далі – відповідач 3) та просить: 
-          визнати протиправним та скасувати наказ Міністра оборони України №732 від 27 грудня 2019 року в частині підстави звільнення, а саме: пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»;
-          визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу Військової прокуратури об`єднаних сил №171к від 25 лютого 2020 року, яким звільнено з 27 лютого 2020 року полковника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу нагляду організації процесуального керівництва та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури об`єднаних сил та з органів прокуратури; 
-          визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу Військової прокуратури об`єднаних сил №171к від 25 лютого 2020 року, яким виключено з 27 лютого 2020 року полковника юстиції ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби відповідно до підпункту г) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), та направлено особову справу до Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату; 
-          зобов`язати Військову прокуратуру об`єднаних сил направити листа до Генерального штабу Збройних Сил України щодо видання наказу про включення ОСОБА_1 до списків особового складу сил і засобів об`єднаних сил здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з моменту незаконного звільнення, тобто з 27.02.2020 року;
-          поновити ОСОБА_1 на відповідній (рівнозначній) посаді у Військовій прокуратурі об`єднаних сил з 27 лютого 2020 року;
-          стягнути з Військової прокуратури об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 27.02.2020 року по дату винесення судового рішення;
-          стягнути з Військової прокуратури об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 40 647,09 грн., з яких 26 028,93 грн. – сума, що не включена при розрахунку та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні, та 14 618,16 грн. – сума, що не включена при розрахунку та виплаті компенсації за невикористані дні відпустки;
-          стягнути з Військової прокуратури об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 27.02.2020 року по дату винесення судового рішення;
-          стягнути з Військової прокуратури об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 12 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до пункту 2 наказу Міноборони України від 27.12.2019 року №732 позивача, полковника юстиції, прокурора другого відділу з організації процесуального керівництва та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури об`єднаних сил звільнено з військової служби у запас. 
Зазначений наказ видано відповідно до пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 10.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та підпункту г) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (згідно з скороченням штатів та проведенням організаційних заходів).
Позивач вважає, що зазначення в оскаржуваному наказі Міністра оборони України пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 10.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» створює несприятливі наслідки для позивача у майбутньому та суперечить чинному законодавству. При цьому ж зазначені положення не можуть бути застосовані до позивача, оскільки він не проходив атестацію, відсутні результати успішного або неуспішного проходження ним атестації, ним не подавалося заяви про дострокове припинення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України. Отже, на думку позивача, зазначення вказаного пункту в оскаржуваному наказі вступає у протиріччя з іншою зазначеною підставою звільнення, а саме: пунктом 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що у подальшому може призвести до позбавлення позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 19 років служби. 
Окрім того, позивач посилається на те, що оскаржуваний наказ №171к від 25 лютого 2020 року не містить підстави звільнення позивача з посади прокурора, передбаченої Законом України «Про прокуратуру», при цьому статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено, що звільнення з військової служби є підставою для звільнення особи з посади прокурора, або підставою для припинення повноважень прокурора. 
Окрім зазначеного, позивач стверджує, що звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності та перебування на амбулаторному лікуванні, а також, що відповідачем 3 не включено до складових грошового забезпечення суму винагороди АТО у розмірі 2 735,15 грн., що потягло невірний розрахунок грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки, у зв`язку з чим позивач вважає, що не донараховані суми підлягають стягненню з відповідача 3, а також стягнута з нього сума компенсації за невчасне проведення повного розрахунку при звільненні. 
Посилаючись на такі та інші обставини, позивач просить задовольнити позовні вимоги.
Рішенням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від  28 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. 
19 липня 2021 року через систему «Електронний суд» до Шостого апеляційного адміністративного суду позивачем подано клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи.
Подана заява обґрунтовано тим, що позивачем не досягнуто згоди з попереднім представником, яким подавалась позовна заява до суду першої інстанції, про його подальшу участь у справі та представництво моїх інтересів у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим останній вимушений шукати іншу особу для представництва своїх інтересів у суді апеляційної інстанції.
22 липня 2021 року, під час судового засідання колегія суддів дійшла до висновку щодо відкладення розгляду справи та надання достатнього часу на укладення позивачем договору на надання правової допомоги та наданням додаткових пояснень на 05 серпня 2021 року до 11 год. 00 хв.
03 серпня 2021 року через систему «Електронний суд» до Шостого апеляційного адміністративного суду позивачем подано клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи.
Подана заява обґрунтовано тим, що позивачем укладено договір на туристичне обслуговування 16.07.2021 року та у зв`язку із даним договором позивач перебуватиме з 4.08.2021 року по 11.08.2021 року у подорожі.
Перевіривши матеріали справи та подане клопотання позивача, колегія суддів вважає, що подане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Порядок відкладення розгляду справи або оголошення перерви в її розгляді передбачено ст. 223 КАС України.
При цьому даною статтею передбачено підстави для відкладення розгляду справи або перерви в судовому засіданні.
Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 223 КАС України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 205 цього Кодексу.
Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.
Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їхні представники.
Колегія суддів зазначає, що подане позивачем клопотання про відкладенні (перенесення) розгляду справи у зв`язку із тим, що позивачем укладено договір на туристичне обслуговування 16.07.2021 року та у зв`язку із даним договором позивач перебуватиме з 04.08.2021 року по 11.08.2021 року у подорожі.
З огляду на те, що розгляд зазначеної в заяві справи не перешкоджає подальшому перегляду в апеляційному порядку даної адміністративної справи та виходячи з правил ч. 1 ст. 223, ч.2 ст.205 КАС України  колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи або перерви в судовому засіданні.
Окрім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що увалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року відкрито та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 22 липня 2021 року об 10 год. 20 хв.  
Повісткою – повідомленням від 22 червня 2021 року проінформовано про розгляд справи №640/6874/20.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення останнє вручене особисто під підпис позивачеві 12.07.21 року.
Зазначене вище не заперечує позивачем, що повістку повідомлення про призначення розгляду адміністративної справи на 22.07.2021 року на 10 год. 20 хв., отримано особисто про, що свідчить підпис на зворотньому повідомленні.
Протокольною ухвалою від 22.07.2021 року відкладено розгляд справи до 05.08.2021 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 309 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання позивача про відкладення (перенесення) розгляду справи на іншу задоволенню не підлягає, оскільки в останнього було достатньо часу для продовження або укладення нового договору на представництво інтересів в суді апеляційної інстанції, а також позивач був обізнаний про судове засідання ще 12.07.2021 року та не вчинив жодних дій для захисту своїх інтересів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , починаючи з 26.02.2003 року по 13.07.2016 року працював на різних прокурорських посадах, що підтверджується витягом з послужного списку полковника юстиції ОСОБА_1 .
На військову службу призваний 30.06.2016 року Краматорським міським військовим комісаріатом Донецької області та з 14.07.2016 року по 27.02.2020 року проходив військову службу за контрактом. Військову присягу прийняв 15.07.2016 року.
Між позивачем та Міністерством оборони України 30.06.2016 року укладено контракт та згідно наказу Міністра оборони України №591 від 30.06.2016 року ОСОБА_1 відряджено до Генеральної прокуратури України. 
З 14.07.2016 року позивача зараховано до списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та призначено на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, що підтверджується наказом №278-вк від 14.07.2016 року.
Надалі, в період з 14.07.2016 року по 19.02.2019 року позивач обіймав посади прокурора у відповідних підрозділах Головної військової прокуратури України, що підтверджується витягом з послужного списку.
З 20.02.2019 року згідно наказу №143к Військової прокуратури об`єднаних сил ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду прокурора другого відділу нагляду з організації процесуального керівництва по координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури об`єднаних сил.
Відповідно до пункту 2 наказу Міноборони України від 27.12.2019 року №732 полковника юстиції, прокурора другого відділу з організації процесуального керівництва та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури об`єднаних сил ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас. 
Зазначений наказ видано відповідно до пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 10.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та підпункту г) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (згідно з скороченням штатів та проведенням організаційних заходів).
У той же день – 27.02.2020 року позивач ознайомився із зазначеним наказом, та не погоджуючись з його підставами звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини, що склалися між сторонами, колегія суддів зазначає, що останні врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), законами України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, (далі - Закон № 113-IX), «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 (далі - Порядок № 221).
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтями 2, 5-1 КЗпП України передбачено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.
Частиною першою статті 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 2 цієї статті проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
За нормами частини 8 статті 6 Закону №2232-XII порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.
Згідно з частиною 10 статті 6 Закону № 2232-XII військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних закладів освіти для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, що заміщуються військовослужбовцями у таких державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних закладах освіти, затверджується Президентом України.
Приписами статті 27 Закону № 1697-VII встановлено, що порядок проходження військової служби громадянами України у військовій прокуратурі визначається відповідним положенням, яке затверджується Президентом України.
Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положення № 1153/2008.
Отже, на позивача в період його призначення та увільнення з органів прокуратури та на час його проходження військової служби у військовій прокуратурі розповсюджувалася дія Закону № 2232-XII та Положення № 1153/2008.
Колегія суддів зазначає, що позивач в період його призначення та звільнення проходив військову службу, був звільнений з військової служби за його заявою згідно наказу Міністра оборони України від 27 грудня 2019 року №732, яким полковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
Відповідно до вимог Закону №2232-ХІІ та п. 5 Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗС України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, громадяни України, які проходять військову службу, є військовослужбовцям ЗС України.
Військовослужбовці ЗС України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі.
Згідно з вимогами частини 4 статті 27 Закону України «Про прокуратуру», яка діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX, військовими прокурорами призначалися громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту, за умови укладення з ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі.
Військові посади військових прокуратур передбачені Указом Президента України від 22.09.2014 року №737/2014 «Про перелік посад військових прокурорів і слідчих військових прокуратур та граничних військових звань за цими посадами».
За змістом даного Указу Президента України військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом №1697-VІІ і проходять військову службу відповідно до Закону №2232-ХІІ та інших законодавчих актів України
Отже, військовослужбовці на посадах прокурорів військових прокуратур при здійсненні своїх повноважень керуються положеннями Закону №1697-УІІ. Водночас призначення та звільнення, а також вирішення інших питань, пов`язаних з проходженням військової служби, у т.ч. соціальних гарантій здійснювалось відповідно до Закону №2232-ХІІ та інших законодавчих актів, які передбачають гарантії та види забезпечення для осіб офіцерського складу ЗС України.
Згідно з ч.1 ст. 51 Закону №1697-УІІ визначено, що військовослужбовці можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження, а також у зв`язку з переведенням на інші посади в органах прокуратури України або за власним бажанням.
Колегія суддів зазначає, що переведення на інші посади в органах прокуратури відбувається у порядку, передбаченому розділом V «Порядку зайняття посади прокурора та порядок звільнення прокурора з адміністративної посади» Закону №1697-VІІ.
Так, правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом № 1697-VII.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX, який набув чинності 25.09.2019 року запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Згідно з пунктом 21 розділу І Закону №113-ІХ у Законі України «Про прокуратуру» пункт 4 частини першої статті 7, яким передбачено військові прокуратури як складову системи прокуратури України, частину четверту статті 8, якою передбачено утворення у Генеральній прокуратурі України (на правах самостійного структурного підрозділу) Головної військової прокуратури, яку очолює заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор, виключено.
Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.
Згідно з пунктами 18, 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ прокурорам та слідчим військових прокуратур, які є військовослужбовцями і проходять військову службу за контрактом, надається право достроково припинити контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Прокурорам та слідчим військових прокуратур, які є військовослужбовцями і проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, надається право достроково звільнитися з військової служби.
У відповідності до частини 7 ст. 26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому Положенням про проходження військової служби у ЗС України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» №113-ІХ передбачено початок роботи Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур, проведення атестації усіх прокурорів та слідчих органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають вказані посади у Генеральній прокуратурі, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах та переведення їх на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі їх успішного проходження.
Таким чином, з метою реалізації Законом №113-ІХ заходів в органах прокуратури, починаючи з жовтня 2019 року відбулися структурні та кадрові зміни.
Відповідно до наказу Генерального прокурора №358 від 27 грудня 2019 року юридичну особу Генеральна прокуратура України перейменовано в Офіс Генерального прокурора без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи.
Наказом Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №99 шц затверджено структуру Офісу Генерального прокурора, у якій відсутня військова прокуратура, на посадах якої прокурори мають статус військовослужбовців.
Згідно з пунктом «г» частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі.
Пунктом 226 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів при скороченні посади, яку військовослужбовець займає, у тому числі при ліквідації (розформуванні), реорганізації військових частин або державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів.
Відповідно до пункту 245 Положення №1153/2008 звільнення з військової служби військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, здійснюється посадовими особами, зазначеними в пункті 153 Положення, за поданням керівників державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, до яких вони відряджалися, без зарахування в розпорядження Міністерства оборони України.
Як встановлено під час розгляду справи, з огляду на наведені зміни у законодавстві України ОСОБА_1 23 грудня 2019 року подано рапорт про звільнення з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Також 23.12.2019 року військовим прокурором об`єднаних сил з позивачем проведено бесіду з приводу звільнення у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів із складенням аркуша бесіди, який під підпис доведено до позивача. Зі змісту співбесіди вбачалося, що ОСОБА_1 проти звільнення з військової служби у Збройних Силах України не заперечував, бажання проходити службу у військовому резерві не висловив, претензій до порядку та термінів подання до звільнення не заявляв.
На підставі рапорту позивача заступником Генерального прокурора України - Головним військовим прокурором сформоване відповідне подання щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Надалі, оскаржуваним наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №732 від 27 грудня 2019 року відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» підполковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
На підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від №732 від 27 грудня 2019 року та керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виконуючим обов`язки військового прокурора об`єднаних сил полковником юстиції ОСОБА_2 прийнято наказ від 25 лютого 2020 № 171к, яким підполковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та виключено із списків особового складу Військової прокуратури об`єднаних сил з 27.02.2020 року.
Наведене свідчить, що позивач проходив військову службу за контрактом, власноручно подав рапорт з проханням про звільнення відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), не бажав у подальшому залишатись на військовій службі, відповідно був звільнений та виключений зі списків особового складу Військової прокуратури об`єднаних сил та усіх видів забезпечення.
Згідно з ч.3 ст.16 Закону України «Про прокуратуру», прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Колегія чуддів зазначає, що на момент звільнення ОСОБА_1 проходив саме військову службу в Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.
Отже, правовідносини з приводу проходження військової служби позивачем не є трудовими відносинами, а тому КЗпП України щодо порядку звільнення з військової служби на позивача не розповсюджуються.
Оскільки позивач проходив військову службу, його звільнення з військової служби з посади, на якій він проходи службу, має відбуватися з дотриманням Закону України №2232-Х-ІІ.
Враховуючи те, що на ОСОБА_1 як на військовослужбовця Збройних сил України розповсюджується дія Положення № 1153/2008, а також враховуючи, що позивачем 20 лютого 2019 року було подано рапорт про звільнення, звільнення останнього на підставі вказаного рапорту згідно з Положенням № 1153/2008 відповідає вимогам Закону.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у рішенні від 13.06.2018 року №826/25061/15.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо протиправності наказів Міністра оборони України та Військової прокуратури об`єднаних сил щодо звільнення його з військової служби.
Також, матеріалами справи встановлено, що наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 99-шц затверджено структуру Офісу Генерального прокурора, у якій відсутня Головна військова прокуратура, на посадах якої прокурори мають статус військовослужбовців.
Окрім того, позивач проходив військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба є державною службою особливого характеру.
Водночас стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з державними органами, підприємствами, установами, організаціями, державними та комунальними навчальними закладами, до яких вони були відряджені, а проходять військову службу на посадах в цих органах.
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними законодавчими та підзаконними актами.
Правовідносини з приводу проходження військової служби не є трудовими правовідносинами і, відповідно, дія норм Кодексу законів про працю України, які визначають процедуру і гарантії працівників при їх звільненні, не поширюються на військовослужбовців.
З 25.09.2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Відповідно до пунктів 6, 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (пункт 9 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX).
Згідно з пунктом 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
У пункті 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX визначено, що атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
На підставі та на виконання Закону № 113-IX наказом Генерального прокурора № 221 від 03.10.2019 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок № 221).
У пункті 1 розділу 1 Порядку № 221 визначено, що атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України проводиться відповідними кадровими комісіями, порядок роботи яких, перелік і склад визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.
Атестація включає в себе три етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання (пункт 6 Порядку № 221).
Згідно з пунктами 8, 9 Порядку № 221 за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.
Атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
Заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто (пункт 10 Порядку № 221).
Відповідно до пунктів 1-4 розділу ІІ Порядку № 221 після завершення строку для подання заяви, вказаної у пункті 9 розділу I цього Порядку, кадрова комісія формує графік складання іспитів та оприлюднює його на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспиту.
Згідно з пунктом 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав:
1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;
2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;
3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;
4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що нормами спеціального законодавства регламентовано чітку процедуру та умови звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора у зв`язку з реформуванням органів прокуратури.
Разом з тим, зазначена процедура зумовлює необхідність подання прокурором відповідної заяви за формою, затвердженою вищевказаними законодавчими нормами, про намір пройти атестацію у зв`язку з реформуванням органів прокуратури.
Колегія суддів не бере до уваги доводи позивача щодо невідповідності Конституції України положень Закону № 113-IX, оскільки на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин та вирішення справи судом відповідні норми спеціального законодавства щодо процедури та умов звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора у зв`язку з реформуванням органів прокуратури неконституційними не визнавалися, були чинними, а тому підлягали застосуванню.
Наведені норми спеціального законодавства є пріоритетними у порівнянні із загальними нормами трудового законодавства, яке підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
З урахуванням наведеного, враховуючи, що посаду яку обіймав позивач скорочено та з огляду на те, що відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», позивача було звільнено з військової служби у запас, відповідно подальше проходження позивачем служби на посадах в органах прокуратури України стало неможливим.
Виходячи з наведеного колегія суддів не знаходить підстав для визнання протиправними та скасування наказу Міністра оборони України №732 від 27 грудня 2019 року в частині підстави звільнення, а саме: пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а також пунктів 1 та 2 наказу Військової прокуратури об`єднаних сил №171к від 25 лютого 2020 року, якими звільнено з 27 лютого 2020 року полковника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу нагляду організації процесуального керівництва та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури об`єднаних сил та з органів прокуратури та виключено його з 27 лютого 2020 року зі списків особового складу Військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби відповідно до підпункту г) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), та направлено особову справу до Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату.
У цьому зв`язку не підлягають задоволенню похідні позовні вимоги позивача щодо зобов`язання Військової прокуратури об`єднаних сил направити листа до Генерального штабу Збройних Сил України щодо видання наказу про включення ОСОБА_1 до списків особового складу сил і засобів об`єднаних сил здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з моменту незаконного звільнення, тобто з 27.02.2020 року, а також щодо поновлення на відповідній (рівнозначній) посаді у Військовій прокуратурі об`єднаних сил з 27 лютого 2020 року та стягнення з Військової прокуратури об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 27.02.2020 року по дату винесення судового рішення.
В іншій частині позовних вимог, а саме: про стягнення недоотриманих сум одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні суд зазначає, що розрахунок одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби військовослужбовців військової прокуратури проводиться на підставі положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 (далі - Порядок №260).
Згідно з пунктом 5 розділу ХХХІІ Порядку №260 одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад – щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення за останньою займаною посадою. Згідно пункту 2 розділу І Порядку №260 до щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, а до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія.
Як вбачається з наявних у справі матеріалів, у день звільнення позивачу виплачено: винагороду за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій і Луганській областях за 15 днів січня 2020 року у розмірі 2 735,15 грн.; грошове забезпечення за період з 01 по 27 лютого 2020 року у розмірі 2 407,28 грн.; одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років служби згідно статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 276 121,30 грн.; грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки (всього 155 днів) згідно статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 155 350,30 грн.
Загальна сума, нарахована та виплачена позивачу при звільненні склала 461 614,03 грн.
Стосовно не врахування відповідачем 3 суми «винагороди АТО» під час розрахунку вищезазначених виплат при звільненні, а також не включення цього показника до складу одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 року №18 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» передбачено військовим прокурорам Генеральної прокуратури України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачувати винагороду у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень.
Згідно Порядку виплати військовослужбовцям військових прокуратур винагороди за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 26.07.2018 року №152, зазначена винагорода виплачується за минулий місяць пропорційно часу перебування у районі проведення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду на підставі наказів керівника органу прокуратури, тобто не встановлюється на постійній основі та її розмір не є фіксованим. 
Зазначене означає, що винагорода за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду не включена до Порядку №260, тому не включається до розрахунку розміру одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.
Щодо наданих додаткових доказів позивачем до суду апеляційної інстанції та наданих додаткових пояснень відповідно до яких останні посилається на те, що ним подано заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію до подання рапорту, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до наданої копії заяви ОСОБА_1 про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію встановлено, що її подано Генеральному прокуророві 10.10.2019 року, рапорт Військовому прокурору об`єднаних сил Ціцаку О.В. про звільнення з військової прокуратури у запас за п. п. «г» п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, подано 23.12.2019 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 про намір пройти атестацію останнього включено до графіку складання іспиту у формі анонімного тестування Затвердженого Головою першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 20.02.2020 року та визначено дату проходження атестації - 05.03.2020 року.
Проте, з наданих пояснень сторін під час судового засідання встановлено, що позивач на проходження атестації не з`явився.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів вказує, що зазначені вище посилання позивача відношення до звільнення з військової прокуратури не мають, у зв`язку із чим надана копія заяви та зазначені вище посилання позивача не оцінюються судом апеляційної інстанції.
Таким чином, позовні вимоги в зазначеній частині є необґрунтованими, а доводи позивача в цій частині спростовуються положеннями чинного законодавства.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні останніх.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень  та  у спосіб, що визначені  Конституцією  та  законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод  та  інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 195, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від  28 квітня 2021 року - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено – 05 серпня 2021 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          
          
Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,

                                                                                                    В.В. Кузьменко